Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jučer je bila kataklizma...
a danas katastrofa.
Naš voljeni New Orleans, koji je Katrina pogodila najviše.
Dvije brane koje su zaustavljale
vode jezera Pontchartrain pukle su.
Dok se razina vode u gradu diže, i dalje se ne zna
kako i kada će se grad osušiti
i što će od grada uopće ostati.
Svemu što čini New Orleans onim što jest danas prijeti utapanje.
OBALNA STRAŽA SAD-a
RASELJENI
ŠKOLSKI AUTOBUS
DJECA KATRINE
Čestitam, Naquanta.
Ovo sam ja.
Prije oluje najviše sam volio biti s obitelji.
Pogotovo s rođacima.
Sjećam se posljednjeg druženja.
Kolovoz 2005. Ljeto se primicalo kraju
i to je značilo jedno:
proslavu povodom povratka u školu kod Tine s mojim rođacima.
U Tininoj su se kući družila sva djeca u mojoj obitelji
jer je sama imala četvero djece, mojih najboljih prijatelja.
Sjećam se tog vikenda kao jučer:
rođaci i ja bili smo vani, igrali se, zezali,
smijali sasvim bezbrižno.
Tina je napravila svoj poznati umak s rižom.
Sjećam se njegova mirisa.
Igrali smo se vani satima dok se nije uključila rasvjeta.
Kad smo došli na večeru, okupili smo se u jednoj sobi
da uživamo u druženju dok roditelji ne dođu po nas.
Tvoj mali je!
TRGOVINA CIRCLE
-Vidimo se kasnije. -Nisam mislio
kako je to zadnji put da smo ondje skupa.
Dobro.
Od te oluje
kao da su svi nastavili sa životima.
U SAD-u, pogotovo kad nastane katastrofa, na afroameričku djecu nitko ni ne pomisli.
Uragan Katrina nije bio iznimka.
-Već ima poziv... -Nakon tolikih gubitaka,
zašto nitko nije pitao jesmo li dobro?
Nitko nije pitao djecu kako su.
EDWARD BUCKLES MLAÐI 13 GOD. ZA OLUJE
Zato ja pitam.
PROD. FILM SCENA PUT
-Da. -Može? Cierra,
Djeca Katrine , prvi put.
Lolly, Djeca Katrine, prvi put.
Imao sam 11 godina.
Prvo što se sjećam jest da me naglo probudilo.
Prvo što se sjećam
zvuk je stopala koja trče po hodniku...
i moja mama kako viče:
"Ustani, hajde, moramo ići."
Takvo što teško je zaboraviti.
U petak sam hodao hodnicima škole s prijateljima,
a u ponedjeljak sam bio na krovu.
Mama je plakala doma, baka je plakala doma.
Kuća nam je bila uništena.
Sve je to bilo previše. Iako sam bio mali i, ono,
nisam se brinuo kao moji roditelji,
nekako... nije mi bilo ugodno.
Nisam... Nisam se mogao koncentrirati.
Jesi li mogla razgovarati s nekim?
U školi? S psihologom ili nekim?
Ne.
Počeo sam intervjuirati ljude, ne znajući što uopće radim.
No odlučio sam da tu priču treba ispričati.
Dobro. Snimamo?
Da.
Dobro, Djeca Katrine, Betty Buckles.
Betty "Budi spremna" Buckles, prvi put.
Zašto si tako uplašena i ozbiljna?
-Ne znam, samo... -Nema potrebe za strahom.
Ne bojim se.
Dobro. Samo se... predstavi,
reci kako se zoveš...
kako se zoveš i tko si.
-Dobro. Što tko sam? -Da.
-Misliš... tvoja mama? -Da.
EDWARD BUCKLES STARIJI
Tata, kao roditelj, kakve si misli imao
kad je Katrina dolazila, za vrijeme trajanja
-cijelog uragana? -Dobro pitanje.
Ja, žena i obitelj
prvo smo odlučili ostati.
Odlučili smo pregrmjeti to.
Ali to jutro, posljednji dan, posljednja prilika za odlazak,
žena mi se predomislila i rekla:
"Bolje da odemo." Nije mi se svađalo.
Rekao sam: "Dobro, spakirajmo se i idemo."
Slušala sam o oluji dobrih tjedan-dva,
a onda je Ray Nagin na televiziji rekao
da se ne igramo s njom,
da spakiramo obitelj i odemo iz grada.
Zato sam rekla tvojem tati: "Moramo otići. Moramo."
R. NAGIN, GRADONAČELNIK
Dame i gospodo, da bar imam bolje vijesti,
ali dolazi nam oluja kakve su se mnogi bojali.
Ne želim stvarati paniku, ali želim da shvatite
da je ovo krajnje ozbiljno i opasno
te da smo se zato odlučili na ovaj neviđeni postupak.
ČEKANJE KONFERENCIJE GRADONAČELNIKA N. ORLEANSA
Ne možemo tek tako otići.
Nemamo prijevoz, živimo od plaće do plaće.
Ne možemo mi samo tako otići.
20.8.2005.
Čekaš oluju?
-Čekat ćeš oluju? -Ne.
-Uragan. -Što ima? Spremamo se
za uragan kao da je ništa.
Na uragane sam gledao
kao na nešto što će kad-tad doći.
Kao da će doći do N. Orleansa
i u posljednji se tren okrenuti.
Moja je baka govorila
da je naša četvrt ispod razine mora
i zato ne možemo ostati tamo.
Kad smo se pakirali, sjećam se
da sam se osjećala drukčije, iako toga tad nisam bila svjesna.
Sjećam se da sam pakirala torbu
i spremala slike koje sam imala u sobi,
a to nije nešto što se radi
kada misliš da se vraćaš.
Nismo to shvatili ozbiljno.
Sjećam se
uragana u četvrti Lafitte Projects.
Imali su zabavu povodom njega.
Imali su DJ-a, svi iz četvrti
došli su, plesali, jeli...
Kao, uragan dolazi sutra
pa najbolje da se sad zabavimo,
za svaki slučaj.
Ali znali smo da neće biti ništa, da će sve biti dobro.
-Da nećemo stradati. -Baka je rekla:
"Spakiraj robu, tek toliko da imaš nešto.
Uzmi što ti treba i uzmi robu."
Mislim da smo moji prijatelji i ja
i taj put mislili
da će uragan biti brzinski,
dva-tri dana i vratit ćemo se doma.
U tom smo smislu bili naivni i...
nismo mislili da će to biti nešto strašno.
Bili smo u četvrti Lafitte Projects
i brat i ja igrali smo se s drugom djecom.
Odjednom sam osjetila hladan vjetar.
Bilo je užasno vjetrovito i taj je vjetar bio hladan.
Išao sam u crkvu u nedjelju, dan prije oluje.
Svećenik je pitao... To neću zaboraviti.
Pogledao je mog tatu
i pitao ga odlazimo li.
Tata je rekao: "Jok." Ovaj je samo gledao.
Ovako nas je gledao dok smo odlazili.
Osvrnuo sam se,
on nas je i dalje gledao... nekako zbunjeno.
Nikad u životu neću zaboraviti taj dan.
Te smo se nedjelje probudili i mama je jurcala okolo.
Rekla je: "Idemo. To je naredba.
Kažem ti da odlazimo.
Brišemo odavde i idemo nekamo."
Moja mama često ima snove
koji se katkad...
manifestiraju u nešto u obitelji.
Duhovna je osoba.
Kad nam je to rekla, kad je rekla
da nam Bog poručuje da idemo, nismo je preispitivali.
Odlučili smo otići.
"Idemo. Spremite se, moramo ići."
Tad smo se počeli spremati.
Djeca se nisu bojala oluje
jer nisu bila svjesna koliko je ozbiljna.
Požurili smo u auto
i uzeli robe za dva dana.
Nije nam bila prva evakuacija,
ali ovaj je put bio tako nestvaran.
KONF. GRADONAČELNIKA NEDJELJA, 19:10
N. Orleans mora biti spreman...
URAGAN OPASAN PO ŽIVOT
... na uragan brzine
od čak 280 km/h.
TRI TAKVE OLUJE DOŠLE SU DO KOPNA
U SUVREMENOM SAD-U
Ovdje će bez sumnje doći...
URAGAN NA KOPNU U PON. UJUTRO
-...do pucanja brana. -Da.
Grad je pomahnitao.
Ljudi na benzinskima satima. Benzinske su pretrpane.
Ljudi psuju, viču,
svi izgledaju nesigurno i uplašeno.
Vani je zvučalo kao apokalipsa,
ali sam to ignorirao.
OGRANIČENJE 70 KM/H
Nestala je struja.
Sjedio sam i slušao kišu.
Uz nju sam čuo i životinje kako plaču.
Kišu, vjetar i njih.
Otišao sam u tatin krevet jer sam se bojao.
Ali sjećam se... što sam vidio iz kuće
jer smo imali staklena vrata s te strane kuće.
Gledao sam kako sve okolo leti,
kako drveće samo što ne poleti iz zemlje.
Tad sam shvatio da to nije šala.
Bilo je jako kasno.
Sigurno blizu ponoći.
Mama, braća i ja bili smo budni
i odjednom smo čuli vrlo glasan prasak,
udarac, nešto takvo, glasno.
Što je to bilo?
Brane. Pukle su.
I... ne znam.
Tad se sve smirilo i otišla sam u krevet.
Probudila sam se
jer je ujakov prijatelj lupao mami na vrata.
Ona je izašla i ondje je bila poplava.
Kad se oluja približavala gradu...
Obitelj i ja putovali smo.
OGRANIČENJE: 40 KM/H
Umjesto dva, vozili smo se 13 sati...
BIBLIJA
...jer je promet bio koma.
Roditelji su mi bili nervozni i napeti.
Bilo nam je vruće i bio je mrkli mrak.
SKLONIŠTE ZA EVAKUIRANE: 8 KM
Sjećam se da smo stali u nekom vrlo ruralnom,
jezivom gradu na jugu Louisiane.
Tržnicu su pretvorili u sklonište
za ljude iz New Orleansa.
Ne znam jesam li bio tako iscrpljen
ili sam se tako bojao,
ali boravak ondje mi je mutan.
Sjećam se samo da smo otišli u neki kutak
i da smo mi djeca legli na tvrdi pod.
Cijelo sam vrijeme mislio na Tinu i rođake.
Oni su ostali u New Orleansu.
Sigurno sam tu noć sanjao svašta .
Kad sam se probudio novinari su već bili ondje.
Došli su lokalni reporteri.
Sjećam se da su dovukli...
TV, kao u '90-ima,
kad bismo imali slobodan dan u školi
i učitelj bi nam dovukao TV.
Dovukli su nam TV da vidimo vijesti.
Sjećam se...
da sam vidio poplavljeni New Orleans.
Tad sam vidio da je trgovina Circle potopljena,
To je bila Tinina četvrt. Četvrt mojih rođaka.
Kao dijete, zaključio sam da,
ako je četvrt pod vodom, i moji su rođaci pod vodom.
Sjećam se da sam pitao nekog od odraslih:
"Ako je sve ovo pod vodom,
što s ljudima koji su ostali? Gdje su?"
I ta mi je žena rekla...
pogledala je mene, dijete, u oči i rekla mi:
"Svi koji su ostali u gradu mrtvi su!"
Ja sam na to počeo plakati.
Vidjevši to na TV-u i čuvši to od nje, bio sam siguran da je tako.
Policijski operater...
Gospođo, trebam nekog tu. Umrijet ću na ovom tavanu.
Voda se na tavanu diže i utopit ću se tu.
Možete li možda do krova ako zatreba?
Zapela sam na tavanu,
ja, sestre i mama.
Voda nam je po cijeloj kući.
Tu je 3 m vode i pokušavamo izaći.
S nama je beba, petero nas je i jako se bojimo.
Otvorili smo tavan, probili rupu.
Helikopter prolazi iznad nas.
Helikopteri prolaze, ali ne staju.
Sjedimo na trijemu i gledamo kako se voda diže,
a nemamo kamo, samo se diže.
Ono što je nama u New Orleansu
bila prednost jest obitelj...
i toplina doma.
Kuće su nam udobne, jako smo dobri domaćini.
Kuće mirišu na dobru hranu.
Znam što mi je Tinina kuća predstavljala
i koliko je udobna i topla bila.
Kužite me?
Ova mi je među najdražima.
To smo ja, Quentin, Kiyara, Shirley i iza je moja mama.
Slikano je u toj kući.
To je jedna od Tininih kuća prije Katrine.
Vidite da imaju brodski pod...
-Halo? -Što ima, Tina?
Hej, stari, što ima?
Tinu i rođake nisam vidio godinama.
Njezin umak i riža mirisali su mi do Shreveporta.
-Što ima? -Bok, zlato.
-Što ima? -Rekoh, Bože, nadam se...
Nisam spremna za snimanje, nemoj me snimati.
Klasik N. Orleansa.
-To, Big Shots. -Ajme, to, da!
Vidi ti to, daj mi ga.
ROÐAKINJA TINA
-Niste znali... -Pit ću ga vrućeg.
Ne mora se ni ohladiti da ga popijem.
Kao što sam rekla, ja...
Bila sam depresivna, usamljena i nostalgična
pa sam se doslovno prestala češljati.
Kosa mi je tako nabujala, nakostriješila se,
ali, rekla sam: "Ne znam nikoga ovdje,
ne moram stavljati nikakve proizvode u kosu."
Skroz sam se zatvorila u kuću.
Neka mi kosa bude prirodna.
Izgleda dobro.
Kad nas je oluja zadesila...
SHIRLEY 10 G. ZA OLUJE
...svi su još spavali ili se tek budili.
KENNEDI 3 GOD. ZA OLUJE
Ali odjednom smo osjetili da kuća...
QUENTIN 11 GOD. ZA OLUJE
Kao da je vlak prošao. Tresla se, migoljila.
Muž mi je rekao da pogledam kroz prozor.
Voda je bila kraj prozora, bili smo okruženi njome.
Bili smo okruženi vodom.
Kad je voda navalila, jedino o čemu sam mislila je...
bila sam opčinjena.
Sve je to bilo... kao u filmu.
Voda je navalila i pokušavali smo se izvući.
Otrčali smo iza.
Mi sjedimo na krevetu, a voda nam je ovdje,
-do prsa, a sjedimo. -Čovječe.
Neki pas i neki čovjek su plutali.
Pas je bio mrtav, plutao je na vodi.
-Čovječe. -Plutao je oko kuće,
i tako.
Svi smo pokušavali naći utjehu,
način da se nosimo s time.
-Da. -Zato sam rekla:
"Hajde, zapjevajmo."
Tako je i bilo. Pjevali smo psalme, R&B.
Postali smo mali zbor i svi smo skupa pjevali.
Dva dana, kad su svi mislili
da u N. Orleansu i Katrini nema ničega, mi smo bili na tavanu.
Čamac nam je došao u dnevnu sobu...
SPAS
...jer je voda srušila prednji dio kuće.
Otišli smo odande.
Tišina je bila jeziva...
...jer su svi bili zabezeknuti i zapanjeni...
SREDNJA ŠKOLA
...zbog toga što su grad i četvrti bili pod vodom.
Voda je bila tako duboka da se vidio samo rub znaka Stop.
Posvuda je bila mrtva tišina.
Nisu se čule čak ni ptice.
Sve je to bilo nalik velikom potopu iz Biblije,
a u pitanju je bila samo voda.
Bili smo okruženi vodom.
Tako okruženi tražili smo goluba
da se vrati i kaže da je zemlja suha, ali ptica ni na vidiku.
Osvrnula sam se i vidjela
da jedino još moja kuća stoji.
Mislio sam da ćemo umrijeti.
Oko nas je plutao namještaj,
gledaš van, ne vidiš ništa,
i bio sam uvjeren da ćemo umrijeti.
Tako sam ja to vidio. A još smo bili i odsječeni od svijeta.
Nismo bili ondje jedan dan ili 12 sati,
bili smo ondje tri dana. Tri cijela dana.
Odatle su nas, pak, spasili i poslali
u nešto nalik koncentracijskom logoru.
Ja se ne bih borio za ovu državu.
Ja ne mogu računati na nju. Ne mogu.
Na temelju snage tog uragana, ja se za nju ne bih borio.
Tu sam odluku donio već s 11 godina.
DOBRO DOŠLI U NEW ORLEANS
Voda... voda je ondje.
Ja izađem, gledam i ne vjerujem.
Gledam i ne vjerujem. Čujem vriskove.
30. KOLOVOZA 2005.
Naš susjed imao je čamac.
Ne znam odakle, ali imao ga je i rekao:
"Vodim vas do mosta, hajde."
Otišli smo u kongresni centar...
I ondje je... bilo čudno.
Vidjela sam mrtvaca na ulici. Bilo je zastrašujuće.
KONGRESNI CENTAR
Pitala sam se što se događa i hoću li umrijeti.
Sve je vonjalo na... izmet,
iz zahoda, a ljudi su izgledali...
jako tužno.
Znam kako sam mislila da ne pripadam tamo.
Tako sam se osjećala, kao da sve to nije stvarno.
KRUZERI
Ne želim plakati.
-Oprosti. -U redu je.
Samo polako.
U redu je. Čekaj...
Jesi ikad razgovarala o ovome?
Ne, nisam.
Što misliš, zašto?
Ne znam. Nitko me nikad nije pitao.
Može kratka pauza?
Kompa, jesi dobro?
Umoran sam, stari.
Pokažite me! Tjeraju nas da živimo tu!
Tu su djeca, a uvjeti su nehigijenski!
Loše je!
Djeca imaju groznicu! Vadite nas odavde!
Par je ljudi umrlo ovdje...
POSLJEDICE KATRINE NEZABORAVNO DIJETE
...i ja neću biti sljedeći.
Govore što će učiniti, ali ne rade ništa za nas,
ne pomažu da preživimo i živimo.
Treba nam pomoć. Ovo je jadno.
Jadno je i sramotno da svi mi živimo ovdje,
da ovdje živi preko 3000 ljudi bez kuće i skloništa.
-Što će oni? -Nisam razmišljala...
-Što ćemo mi? -Kad sam vidjela snimatelja,
došla sam do njega i samo...
ARIANNA, 9 GOD. ZA OLUJE
...približila sam lice vrlo blizu kameri
i elokventno pričala. Govorila sam.
Ja sam tad bila glas mnogih ljudi
koji nisu mogli govoriti.
Smatrala sam da naši uvjeti
nisu prihvatljivi, nisu u redu.
Mojoj je baki ponestalo inzulina,
a baka mi je dijabetičarka.
Nisam ni bila svjesna da bi...
da bi joj toga moglo ponestati.
Tad sam smatrala da je to nužnost,
nešto što joj je potrebno.
Baka mi je tad bila sve
i jako sam se bojala,
najviše od svega da ću je izgubiti.
Baka mi je dijabetičarka. Ima 76 g.
Ponestalo joj je inzulina. Što će sad?
Ne zna hoće li uopće preživjeti. Nemamo pojma što ćemo.
Trebamo pomoć i podršku.
Ljudi su izgubili domove.
Nisu imali hranu, vodu, bilo je pakleno vruće,
i snalazili su se kako su mogli.
Mrzim kako nas predstavljaju u medijima.
TRŽNICA WINN-DIXIE
Ako je obitelj crnačka, onda pljačka.
MOSTOVI NEPROLAZNI
Ako je obitelj bjelačka, traži hranu.
Ted, nikad neću zaboraviti stvari koje sam danas vidio.
Pljačke na nevjerojatnoj, zapanjujućoj razini.
Grad je opustošio uragan,
a sad će ga i neki stanovnici.
Želimo pomoć! Želimo pomoć!
Ne možemo sami. Rekao si da zovemo ako Te trebamo.
Zato Te zovemo u Ime Isusovo.
Nitko nije kao Ti.
Prošlo je pet dana jer su u pitanju uglavnom crnci,
a SAD funkcionira tako da siromašnima, Afroamerikancima,
unesrećenima pomaže što sporije.
Slavite Gospodina! Gospodine, znamo da ćeš nam doći.
CNN URAGAN KATRINA
Sad pripada Bogu.
To je čisti rasizam.
Georgea Busha boli briga za crnce.
KONCERT ZA ŽRTVE URAGANA
Nismo znali kamo ćemo ni što dalje.
Djecu su odvajali od roditelja.
Obitelji su razdvajali i slali na nasumične lokacije.
Moji su rođaci poslani daleko od kuće jer im je dom uništen.
Uragan Katrina uzrokovao je jedno od najvećih raseljavanja
crnaca u povijesti.
To se događalo za vrijeme ropstva
i onda opet 2005.
Sjećam se kad sam sjedio u sobi s mamom
i tatom u nekom motelu i pitao se kad ćemo kući...
CHASE N. CASHE 17 GOD. ZA OLUJE
...i tjedan se razvukao u dva, pa u tri, pa u mjesec.
Korak po korak i preselio sam se u Mississippi.
Na kraju sam završio u Houstonu.
DANIEL 13 GOD. ZA OLUJE
Bili smo u hotelu.
Više nismo imali za skupi hotel
i nismo znali što ćemo.
TARYN 14 GOD. ZA OLUJE
Kamo ćemo? Ne možemo u grad.
Katrina je za mnogo ljudi...
LOLLY 14 GOD. ZA OLUJE
...bila prvi odlazak iz grada.
Neki ga nisu napuštali.
Išla sam u 4. srednje...
DWAN 17 GOD. ZA OLUJE
...i kad smo shvatili da ne možemo doma,
preselili smo se u Dallas.
Proveli smo cijelu godinu tamo jer smo se skroz premjestili,
ne svojevoljno, nismo imali...
DAMARIS 18 GOD. ZA OLUJE
Izgubili smo sve u oluji.
Tad su me prvi put nazvali izbjeglicom.
ANTHONY 12 GOD. ZA OLUJE
Ja sam iz SAD-a.
Ovo je moja zemlja, a zvali su me izbjeglicom.
RYAN 13 GOD. ZA OLUJE
Djeca u školi nazivala su me izbjeglicom.
"Jeste pljačkali? Je li? Jeste možda 'pljačkao'?"
Ravnatelj me pitao hoću li se moći prilagoditi.
HEATHER 16 GOD. ZA OLUJE
Kakvo je to pitanje za curu koja je došla
iz poplave u kojoj je izgubila dom?
"Hoćeš se moći prilagoditi?"
Naravno da ne! Neću i ne želim!
NAPETOSTI U HOUSTONU
Napetosti polako rastu.
Došlo je do borbi u školama između učenika iz N. Orleansa i Houstona.
HOUSTONSKA POLICIJA
Houstonska policija izvještava da su žrtve Katrine ujedno žrtve
ili osumnjičeni za oko 20 % ubojstava u gradu.
To je dvostruko više od njihovog postotka u gradu.
ŠKOLA LAFAYETTE E. BUCKLES, 8. RAZRED
Prošlo je dva tjedna od evakuacije u Lafayette
i nije se bilo lako prilagoditi.
Mislim da...
Ne znam, prerano smo krenuli u školu.
Nisam pamtio ništa što su nas podučavali.
U Lafayetteu sam bio osam mjeseci, a činilo se kao dvije godine.
U Lafayetteu su znali da ne možemo nazad u New Orleans
pa su nam htjeli maksimalno olakšati
tranziciju k njima s djecom.
Što se tebe tiče, kad si počeo igrati nogomet
i baviti se aktivnostima kojima si se bavio i prije,
oporavio si se.
U biti, nisi ni htio otići odatle.
Ljudi kod kojih smo bili nisu htjeli da odeš.
Trener nije htio da odeš.
Htio je da i dalje igraš za njih.
Tebi je to bila dobra terapija.
Mislim da su se moja djeca dobro oporavila.
U kojoj mjeri misliš da je uragan Katrina utjecao
na obitelj i djecu?
U kojoj mjeri?
Ne znam kako je utjecao na djecu
jer su djeca šutjela.
Nisu nam govorila ništa.
Mi smo vodili svoj svakodnevni život.
Tako sam ja na to gledala, kao na svakodnevni život.
Stalno sam te ispitivala kako si,
i Kiyaru također, a vi ste samo govorili: "Dobro".
Pogotovo ti, ti bi se samo zaključao u sobu
i ja bih te pitala jesi li dobro,
ali se činilo da si dobro.
Ako i nisi bio, nisi ništa rekao.
CAFE DU MONDE, ORIGINALNI UŠTIPCI I KAVA VRATILI SU SE!
OTVORENO
Velik je dan u New Orleansu. Mjesec nakon uragana
vlasti su počele puštati ljude nazad u tri velike četvrti.
Već je duže jasno...
MISS. L. A. MEKSIČKI ZALJEV
... da grad neće biti isti...
Ali tek je sad jasno koliko se mijenja.
New Orleans i Francuska četvrt idu dalje kako god.
Grad se mijenja,
ali mnogo toga ostaje.
Stvari koje se ne promijene bit će...
bolje, tipa Cafe du Monde i Jacksonov trg...
Cijeli niz ustanova
ovdje je odavno.
Grad nije bio spreman za sve nas.
No trebao je stare radnike
da se industrija turizma opet pokrene.
Ovo je bakina kuća.
Iskreno, radije bih da je cijela kuća...
Ne znam što će biti...
Isuse...
Kad si se vratio u New Orleans?
Kad sam se vratio? Čim su opet otvorili državu,
moja je prabaka rekla:
"Vrijeme je da se vratimo. Ja želim nazad doma."
Kužite me?
Zato smo se spakirali i vratili.
-Što si vidio? -Duhove.
Nije bilo nikoga, to je bio grad duhova.
Smeće posvuda.
Mrtve životinje. Vratio sam se i vidio psa kojeg nismo mogli uzeti.
Grad je bio pun boli.
Mnogo je ljudi tugovalo pognute glave.
Nisu znali što će.
Nisu znali dolaze li bolji dani.
Sve je bilo turobno.
Koliko se sjećam,
tako je bilo svaki dan, jako dugo.
Bila sam spremna za školu
pa smo se vratili u New Orleans
gdje smo živjeli u prikolicama FEMA-e
za koje se ispostavilo da su pune formaldehida.
Dakle...
Stavili su vas u otrovne prikolice?
Da... jer su bile jeftine.
Kupili su mnogo prikolica koje nisu bile upotrebljive
jer su bile pune formaldehida.
Još jedan udarac za žrtve uragana Katrina.
Ispitivanja ukazuju na toksične razine formaldehida
u više od 500 prikolica u Louisiani i Mississippiju,
od kojih je u nekima 40 puta više formaldehida no u kućama.
Dvije godine poslije,
kad sam legla, primijetila sam
da mi iz trbuha strši kvrga koja se pojavila niotkuda.
Prvo sam je ignorirala,
ali sam počela imati razne zdravstvene probleme.
Zatim sam otišla doktoru i saznala
da mi je narastao tumor kad sam bila u prikolici.
Smrdjelo je na smrt.
Tijela su i dalje ležala kraj ceste,
nad njima drveće, mrtvi psi i ptice ispod njih,
crvi posvuda, raznorazno smeće.
Taj smrad neću zaboraviti.
Moji su ljudi otišli pogledati kuću
i sjećam se koliko sam vesela bila
jer sam očekivala da će mi donijeti igračke koje sam ostavila na komodi itd.
Sjećam se kad su izašli iz auta
i pred njima je bila poluprazna vreća za smeće.
Samo je to ostalo od cijele kuće.
Mislila sam da je samo od sobe,
ali tad sam prvi put shvatila...
da je sve što smo znali nestalo.
Sad vidite što znači da nitko nije ništa pitao.
Prvi sam put ovo rekla na glas.
Sve što te činilo onim što jesi
spalo je na vreću za smeće.
No situacija je postala još gora kada smo shvatili
da nam takva nije samo kuća, nego i četvrt.
Da nama poznati ljudi tu više ne žive.
Kad si stvarno uočio
koliko je života izgubljeno, to je tek bilo suludo.
Kad ti identitet uvelike ovisi o tome odakle si,
posebno o tvojoj četvrti,
a ta četvrt više nije ista,
tvoja kuća više nije ista, kako to utječe na tvoj identitet?
Povremeno, nakon oluje,
vratio bih se u staru četvrt i sjedio na trijemu.
Kuću su mi prekrili daskama,
ali htio sam biti ondje.
Sjedio bih ondje satima.
Roditelji su napokon odlučili da je vrijeme da se vratimo...
pa smo krenuli na put...
10 ISTOK, IZLAZ ZA NEW ORLEANS 160 ESSEN LANE 1 KM
Ovo je ostava, sve što je bilo u njoj,
bicikli i...
Iako mi je kuća ostala, starog New Orleansa više nije bilo.
Kakav je to gubitak bio.
Prije Katrine, svi u četvrti znali smo se okupljati.
Četvrt je bila presudna za nas kao osobe.
Tu je bar bila tvoja obitelj.
Tvoja zajednica, tvoji ljudi, takoreći.
Svi u ulici pazili su mi na djecu.
Pazili smo djecu jedni drugima.
Prije Katrine nismo ni morali iz četvrti
jer je u njoj bilo sve.
Djeca su se igrala vani, bilo je super.
Grad je, u biti, bio afrički.
U njemu su bili crnci.
Samo si njih mogao vidjeti i zamisliti.
Život je u njemu bio lagan.
Generacijama su svi živjeli jednako.
Ništa se nije mijenjalo.
Ali nakon Katrine...
Raseljavanje crnačkih zajednica iz grada
počelo je uzrokovati domino-efekt
jer više nismo bili u vlastitim zajednicama.
Bili smo u koncentriranim područjima,
komunama, mi koji smo bili teritorijalni
i kojima je podrijetlo mnogo značilo,
bili smo smješteni u strane dijelove grada
jer smo bili protjerani ili smo ostali bez domova.
Isto tako, najamnina u ulicama
porasla je i novi su se ljudi uselili.
Kako to utječe na zajednicu? Destabilizira je.
Q93, WQUE-FM New Orleans.
-Manje priče, više mjuze. -To!
-Q93. -Broj jedan...
Sjećam se kad smo se vratili.
Posvuda su bile neke čudne kuće.
Na njima su bile solarne ploče,
ali ja tad nisam znala što je to.
Mislim da New Orleans pokušavaju pretvoriti
u novu bjelačku zajednicu.
Bijelci izlaze iz kuća
preko puta Lafitte Projectsa, a mi gledamo
i pitamo se što se događa.
Bijelci preuzimaju grad jer je stanarina sad visoka
i četvrti su skroz drukčije.
Gentrifikacije je bilo i prije oluje, ali Katrina ju je ubrzala.
Zajednica u New Orleansu sad je drukčija
jer se ljudi toliko sele.
Jedne godine živite u jednoj četvrti,
a druge se preselite u neku drugu.
Zato nitko nikoga ne zna. Možda znaš susjeda,
ali nije kao prije.
Nismo ukorijenjeni.
Djeca nisu ukorijenjena kao prije oluje.
Kad sam se vratio nakon Katrine,
naivno sam mislio da će sve biti kao prije.
Ali kako mi se rođaci nisu mogli vratiti...
Bio sam usamljen, bilo je dosadno.
Lutao sam po New Orleansu, išao tamo
kamo mi roditelji kao malom nisu dali.
Mami se nije svidjelo dosta djece iz četvrti s kojom sam se družio.
Ali upoznao sam jednog lika, Jacqueza.
JACQUEZ, 14 GOD. ZA OLUJE
Zvali smo ga Jac od milja.
Sjećam se kako smo se jednoga dana jedan mali i ja zamalo potukli.
Jamčim vam da povod nije bio dobar.
Taman prije no što smo krenuli,
Jacquez, jer sam iz njegove četvrti i znao mi je roditelje...
stao je ispred mene i smirio situaciju.
Nakon toga, postao mi je kao stariji brat.
On je jedan od rijetkih koji je govorio o budućnosti i faksu.
Mama je u kući uvijek imala kameru
pa sam je uzeo i počeo snimati po četvrti.
12.5.2006., 16:09:52 - 16:09:54
Volim te.
I ja tebe.
HLADNO PIVO, SENDVIČ 12.5.2006.
RAK JASTOG
Nevjerojatno.
Predobro. Zakon.
12.5.2006. 16:26
Dakle, što tu imamo?
12.5.2006. 16:23:01-16:23:04
12.5.2006. 16:46:51-16:46:54
-Što je tu? -Rakovi, jastozi, škampi.
12.5.2006. 16:46
Uz Jaca sam se osjećao kao da mogu postići bilo što.
Kad sam završio faks, bio je tako ponosan.
To je...
Edward je diplomirao. Wayne, Tom, Clark, cijela obitelj, Shaq.
On i Tom jednom su kupili triko.
I Jac!
Nasilje je u New Orleansu i dalje zahvaćalo sve.
Ljudi iz raznih četvrti miješali su se,
što znači da su se novi ljudi
htjeli probiti, zauzeti područje,
ali neki su to područje već bili zauzeli.
"To je moje, to pripada meni."
Bilo je tu mnogo vitlanja oružjem.
Mnogo nasilja i svađi.
Djeca ovdje žele biti ubojice kad odrastu.
Vide nekog s pištoljem i dive se.
Klinci danas žele biti opaki.
Sve se svodi na to da žele biti gangsteri.
Ne govore što žele postići kad odrastu,
samo žele biti gangsteri.
Počnu se odijevati kao gangsteri.
Sada, nakon oluje...
ne moraš ni biti iz takve zajednice.
Čak i ne moraš živjeti u nekom "getu",
nasilje u gradu može te zahvatiti jer je tako raspršeno.
Tako je nasumično.
Moglo bi te zadesiti bilo kada, bilo gdje.
Policija je pozvana na ugao avenije Whitney
i ulice Landry jučer oko podne.
Ondje su pronašli 23-godišnjeg Jacqueza Younga. Bio je mrtav u autu.
ŠERIF
Drugi je 20-godišnjak odvezen u bolnicu.
Obojica su ustrijeljena nekoliko puta.
Svjedoci kažu da su vidjeli više ljudi
u bijelom kamionetu kako su stali kraj njih i ustrijelili ih.
To me gadno sjebalo. Baš gadno.
Mislim...
Ne znam. Mislim da...
Ljudi iz mog kraja znaju.
Znamo da nećemo svi ostarjeti zajedno.
Znamo da će netko biti žrtva
ili sustava masovnog uhićivanja, ili nasilja,
ili droge. Svjesni smo toga.
Ali nisam mislio da će to zadesiti Jacqueza.
Mislio sam si: "Ako se to dogodilo njemu, moglo bi i meni."
Znate? Mislim...
bio sam tužan, ali više sam bio bijesan
jer smo dopustili da mu se to dogodi.
Mislim na nas, našu četvrt.
Naše društvo, Ameriku...
To me stvarno razbjesnilo.
Jer to su uvjeti u kojima živimo.
Živimo u uvjetima u kojima netko dobar poput Jaca
može biti nastrijeljen posred ulice.
Buckles!
-Što ima, Buckles? -Hej, Snapchat!
-Nema Snapchata! -Buckles!
IZLAZ ZA NUŽDU
Izgledate umorno iza kamere. Uzmite je!
Da vidim. Ja ću vam staviti kameru jer izgledate umorno.
Tri mjeseca nakon Jacquezove smrti...
dobio sam posao srednjoškolskog nastavnika medijske kulture.
Što ima, učenici?
Rad s tom djecom bio je kao terapija.
Bili su toliko energični, u njima je bilo toliko nade.
Uvodni video, prvi put.
Čekaj... Izgledaš super!
Ne još.
Čim su počeli snimati, naglo su se otvorili.
Idemo snimiti sesiju.
Tišina na setu!
Što je najgore što si dosad doživio?
IAN 4 GOD. ZA OLUJE
Mislim da... Ne znam.
Katrina je vjerojatno bila najgora.
Malo sam se bojao jer...
E 3 GOD. ZA OLUJE
...nisam znao hoćemo li se izvući.
JYRON 3 GOD. ZA OLUJE
Počnem biti nervozan i paranoičan.
Dobro, sad snima. Tko je to?
Bilo je jasno da mi učenike muči svašta,
pogotovo izvan škole.
Problemi u svijetu, Calvin, prvi put.
CALVIN 3 GOD. ZA OLUJE
Akcija.
Bok, ja sam Calvin Baxter, idem u Srednju školu Edna Karr.
Pričaj mi o toj noći.
Što se događalo? Što se odvijalo?
Otišao sam u dućan i kupio si gazu.
Izlazio sam i, kad sam došao do avenije,
policajac koji se čudno ponašao počeo je pucati po meni.
29.8.2018.
Tu oko srca.
To je 7,5 cm od mog srca. Mogao mi je pogoditi srce.
Nekako sam došao do bolnice.
Koliko su puta pucali?
Oko 17 puta.
Koliko su te puta pogodili?
-Jednom. -Imaš sreće.
Da, zato nosim pištolj,
jer se osjećam kao da se moram štititi.
Kao... Mislim, ne znam kad će se što dogoditi,
pa ga moram imati uza se.
-Čak i s 15 godina? -Da, nije bitno.
Zbog svega što smo prošli,
otupjeli smo. Tupi smo od toga.
Svi smo već navikli na takve stvari.
Tupi smo na to, hladnokrvni, živo nam se jebe.
Tko radi takvo što klincu?
Od toga postaneš traumatiziran, hladan.
Nakon Katrine sve se promijenilo.
12.5.2006. 16:07
Morali su obnoviti sve.
A u mnogo objekata...
12.5.2006 16:32
...prije Katrine bili su centri za mlade.
Sad ih baš i nema.
I što to znači?
Da mnogo djece ovdje nema neki uzor.
Nemaju kamo nakon škole da si zaokupe mozak.
Stopa djece koju izbacuju iz škole i koja idu u zatvor raste.
Upravo su izgradili novi zatvor. Klinci rasturaju okolinu.
Znam vidjeti 9-godišnjake kako puše travu.
Trebaju više poslova, programa za mlade, mentora,
savjetnika, usmjeravanja.
Rez.
Dobro.
G. BLAINE SREDNJOŠKOLSKI ZAŠTITAR
Radom s mladima iz New Orleansa...
-Što je... -G. Blaine, dođite, molim.
-Recite. -Dođite straga.
-Nešto se događa. -Hajde, rez.
Hajde, Rodney, idemo.
Tukle su se pa sam ih zaustavio.
Ne! Miči se! Ne diraj me!
-Dođi ovamo. -Ne, pusti me!
Kad sam bio u školi, nisam vidio traume sebe i vršnjaka.
Sad kad sam učitelj, jasno je da ta djeca
proživljavaju ono što smo ja
i moji vršnjaci doživjeli u školi.
Stvarnost je za njih bila sve gora
i šokiralo me to da im nema tko pomoći.
Carol Carter, Djeca Katrine , prvi put.
Mi uvijek mislimo...
CAROLYN WAITERS CARTER OBNOVA I OPORAVAK
...i to mi jako ide na živce, da nekako
moramo popraviti djecu.
Ne moramo. Djeca su dobro.
Kako stvoriti osjećaj sigurnosti? Ona nam je nužna.
Oni su u domovima u kojima se ne osjećaju sigurno.
Idu u školu u kojoj se ne osjećaju sigurno.
Kako to utječe na našu djecu?
To uništava njihovo mentalno zdravlje, fizičko zdravlje, dobrobit.
I zato oni
ne mogu učiti u stanju traume,
u stanju konstantne panike.
Tijelo nam stalno proizvodi kemikalije.
To je naše stanje mirovanja.
Naša je homeostaza to stanje panike.
Tu je naš limbički sustav,
on uzrokuje dijabetes, bolesti srca,
visoki tlak i otkazivanje bubrega
te sve druge poteškoće s kojima se djeca bore.
Kad razgovaramo o njihovom ponašanju,
to je zapravo rezultat toga.
Kad je netko u takvom stanju toliko dugo koliko su oni,
naravno da si ljutit, imaš probleme s ponašanjem,
naravno da reagiraš kao oni.
Zašto bi oni bili iznimka?
Nisu oni pokvareni, oni rade što im tijelo
govori da rade, tako trauma djeluje.
Tako se i ja osjećam.
Nikad to baš ne mogu objasniti,
ali točno se tako ja osjećam.
Ovo mi je četvrti sat. Oni to upravo rade.
Ovo je Kwani. Kwani, pozdravi.
-Bok. -Bok.
Ovo je moj razred. Ovo je Kayla.
Svi rade svoje. Kayla, što radiš?
Da mi lakše prođu dani,
jednostavno potiskujem sve.
Trebalo mi je
da vidim kako mi se učenici nose s time da to osvijestim.
Kad vidim njih i protiv čega se bore...
srce mi se slama.
Ja sam Shantrell Parker, imam 16 godina...
SHANTRELL 5 GOD. ZA OLUJE
...dolazim iz Fischer Projectsa.
Obitelji donedavnih tinejdžera, 20-godišnje Shantrell Parker
i 20-godišnjeg Gavontea Lampkina,
nastoje se pomiriti s njihovom smrću
nakon što su ubijeni pištoljem, a njihova tijela spaljena u Algiersu.
Uporno mislim da je to san,
da ćemo se probuditi.
Kewone Carto kaže da je odrasla s 18-godišnjom Shantrell
koja je ubijena uz 20-godišnjeg Gavontea 29.7.
Kaže da je on otac njezinih dvoje djece.
Kako je biti kći jedinica?
Kako? Dobijem sve što želim
i mirno spavam.
Želim studirati savjetovališni rad.
Zašto želiš biti savjetnica?
Želim to studirati jer želim pomoći ljudima
jer sam prošla svašta u životu
i jer znam kako je to kad nemaš
i kad se osjećaš kao da nitko nije uz tebe.
Kakav je osjećaj kad nitko nije uz tebe?
Kao da nitko nije tu za tebe.
Nema ljubavi, nitko te ne voli,
a svima treba rame za plakanje kad nam je teško.
Da.
Tjeskoba u New Orleansu
pri hodanju do vlastitog auta,
tjeskoba u gradu pri vožnji vlastitog auta,
spavanju kraj prozora, postojanju, življenju...
ta tjeskoba... izluđuje nas.
Kad odem nekamo drugamo,
osjećam se kao da toga nema.
Ja svoj grad volim, ali hoću reći
da sam najtjeskobniji doma.
OBJEKTI U ZRCALU BLIŽI NO ŠTO SE ČINE
Ništa me ne smiruje kao vrijeme s obitelji.
Vaše je odredište s desne strane.
Tina mi je pri zadnjem posjetu rekla da joj nedostaju svi.
Stigli ste.
Vratili smo se.
Stoga sam pozvao rođake na okupljanje.
Hej.
Što ima, mala?
Svi su s nama.
Da.
Mislim si, dobro bi nam došlo.
Tina će biti sretna kad nas vidi.
-Znam. -Erica.
Kako se svi zovu?
-Nisam upoznala... -Pazi ti to, "kako se svi zovu"!
-RyRy, Kai. -Dobro, Kai.
Što ima, stari?
Što ima?
Hajde, mali, ekipa raste.
Teško je govoriti o Katrini
jer za to treba biti ranjiv.
Ono...
... prihvatiti da ti se nešto dogodilo i da ti nije bilo dobro.
Ako nismo ranjivi, kako ćemo se oporaviti?
Prošla su desetljeća od Katrine.
Toliko se toga nakupilo
dok se nije govorilo o tome.
KREOLI POVIJEST I BAŠTINA
To što sam uspjela pričati o Katrini
dio je mog procesa zacjeljivanja.
I to nečega za što nisam ni znala da mora zacijeliti.
New Orleans afrički je grad.
Mi smo ljudi od priča koji sjede oko vatre,
pričajući priče koje generacije prenose s koljena na koljeno.
To je bila terapija.
Katrina je postala legenda...
a mi smo njezini pripovjedači.
Ispričavši svoju priču,
potaknuo sam mnoge koji su prošli isto.
Zbog toga žele pričati jer znaju da nisu sami.
Nitko ne bi kroz takva sranja trebao prolaziti tako mlad.
Želim... Pokušavam se promijeniti.
Želim bolji život. Želim obitelj.
Kad vidim ove snimke...
Ne, čovječe.
Sve se može prebroditi, ali moraš imati vjere u sebe.
Moj je trenutačni cilj biti najbolja što mogu.
Želim naučiti nešto novo
i to me motivira da nastavim.
Želim svašta postići i vidjeti.
Sad sam starija i vidi me: uspjela sam.
Svaki put kad mi daju novu dijagnozu,
npr. dijabetes koji sam dobila,
trudim se ne misliti o tome.
Ali kakav bi mi život bio da nisam bila u toj prikolici?
Ne pričam svoju priču
jer neću da me sažalijevate.
Nisam htjela biti samo žena koja ima rak.
Želim da me pogledate
i vidite tko sam,
osoba koja sam bila prije obolijevanja.
Ja želim biti ja.
ŽIVIM NAJBOLJI ŽIVOT
Kad tvoja okolina nije napravljena
s namjerom da ti preživiš u njoj,
otpornost ti pomaže da digneš glavu i pomogneš sebi.
Ali otpornost koriste i kao oruđe
jer žele da ljudi misle da je sve u redu.
"Oni su dobro, snažni su.
Vidi koliko su toga prebrodili."
Ali na meni je da kažem koliko sam otporan.
Na meni je da kažem što je otpornost.
To je problem s idejom da je New Orleans obnovljen.
Nije.
Iako smo otporni, ne možemo vratiti izgubljeno.
-Jeste se zabavili? -Da.
Oprosti, prezgodan sam za TV.
U redu, zlato.
Prijevod titlova: Klara Kolar