Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Včera to bylo neštěstí.
Dnes katastrofa.
Naše milované New Orleans, které Katrina postihla nejvíce.
Dva z náspů, které zadržovaly
vodu z jezera Pontchartrain, praskly.
A zatímco voda zaplavuje město, nenalézáme odpověď
na otázku, jak a kdy ji z něj odčerpat,
ani co z města zbude.
Vše, čím New Orleans kdy bylo, se dnes možná utopí pod vodou.
AMERICKÁ POBŘEŽNÍ STRÁŽ
VYSÍDLENO
ŠKOLNÍ AUTOBUS
DĚTI HURIKÁNU KATRINA
Gratuluju, Naquanto.
To jsem já.
Než přišla ta bouře, nic se nevyrovnalo zábavě s rodinou.
Obzvlášť s bratranci.
Pořád si pamatuju tu poslední.
Byl srpen 2005 a léto pomalu končilo,
což znamenalo jednu věc.
Oslavu návratu do školy u Tiny, se všemi bratranci a sestřenicemi.
U Tiny doma se scházely všechna děcka z mojí rodiny,
hlavně proto, že sama měla čtyři děti, které byly moji nejlepší kámoši.
Pamatuju si to, jako by to bylo včera.
S bratranci jsme si venku hráli, vtipkovali
a smáli se bez jakýchkoliv starostí.
Tina uvařila svoje klasické dušené s rýží.
Doteď si vzpomínám, jak to vonělo.
Byli jsme venku hodiny, dokud nerozsvítili pouliční lampy.
Když jsme se pak najedli, nacpali jsme se všichni do jednoho pokoje
a užívali si ten čas spolu, dokud nás rodiče nevyzvedli.
To je tvůj kluk!
- Ahoj! - Nikdy by mě nenapadlo,
že jsme v tom domě byli spolu naposled.
Tak jo.
Připadá mi,
že dnes už se na všechno zapomnělo.
Na černošské děti v Americe obzvlášť při pohromách nikdo nemyslí.
Hurikán Katrina nebyl výjimkou.
- Už mají hovor... - Tolik jsme ztratili,
tak proč se nikdo nezeptal, jestli jsme v pořádku?
Nikdo se těch dětí nezeptal, jak jim je.
EDWARD BUCKLES MLADŠÍ BOUŘI ZAŽIL JAKO 13LETÝ
Takže to udělám já.
PRODUKCE FILM SCÉNA ZÁBĚR
- Jo. - Můžeme? Cierra,
Děti hurikánu Katrina, klapka jedna.
Jedeme, Děti hurikánu Katrina, rozhovor, klapka jedna.
Bylo mi 11 let
a vybavuju si, jak mě to probudilo.
První, co si vybavuju,
je dupot běžících nohou v chodbě...
a máma křičí:
"Vstávej. Musíme jít."
Na něco takového se těžko zapomíná.
V pátek jsem se po chodbách školy procházel s kamarády.
V pondělí už jsem byl na té zasrané střeše.
Máma brečí. Babička brečí.
Náš barák je zničenej.
Bylo toho prostě moc. I když jsem byl malej
a nestresovalo mě to tak jako mý rodiče,
příjemný to prostě nebylo.
Nedokázal jsem pořádně přemýšlet.
Mohla sis o tom někdy s někým promluvit?
Ve škole? U poradce nebo tak?
Ne.
Začal jsem se lidí ptát, a i když jsem nevěděl, co dělám,
jedno mi bylo jasný: "Tenhle příběh je třeba vyprávět."
Dobrá. Kamera jede?
Jo.
Dobrá. Děti hurikánu Katrina, Betty Bucklesová,
Betty "Vždy připravena" Bucklesová, klapka jedna.
Co se tváříš tak zděšeně a vážně?
BETTY BUCKLESOVÁ
- Nevím. Já jen... - Nemusíš se bát.
Já se nebojím.
Tak jo. Tak se prostě představ,
jméno...
jméno a kdo jsi.
- Aha, dobře. Jak jako kdo jsem? - Jo.
- Jako... tvoje máma? - Jo.
EDWARD BUCKLES STARŠÍ
Tati, vzpomínáš si, z pohledu rodiče,
co jsi zažíval, když se blížil hurikán Katrina
- a dělo se to všechno? - Dobrá otázka.
Protože s manželkou a celou rodinou
jsme se rozhodli, že zůstaneme.
Chtěli jsme to celý přečkat.
Ale ráno posledního dne, kdy se šlo dostat pryč,
si to manželka rozmyslela a povídá:
"Myslím, že bychom měli jet." Neměl jsem náladu na hádky.
Říkám: "Tak dobře. Sbalme věci a mizíme."
No, já o té bouřce slýchala týden nebo dva.
Pak byl v televizi Ray Nagin a říkal,
ať si s tou bouřkou nezahráváme,
ať sbalíme rodiny a zmizíme.
Tak jsem tvýmu taťkovi řekla: "Musíme zmizet."
STAROSTA RAY NAGIN
Dámy a pánové, kéž bych měl lepší zprávy,
ale čelíme bouři, jaké se většina z nás obávala.
Nechci šířit paniku, ale chci, aby občané chápali,
že situace je velmi vážná a vyžaduje nejvyšší pozornost,
a proto jsme se taky uchýlili k takto bezprecedentnímu kroku.
OČEKÁVÁ SE TISKOVÁ KONFERENCE SE STAROSTOU NEW ORLEANS
Nemáme odsud jak odjet.
Nemáme odvoz. Žijeme od výplaty k výplatě.
My se prostě nemůžeme sebrat a odjet.
20. SRPNA 2005
Čekáš na bouři?
- Budeš čekat na bouřku? - Ne.
- Hurikán. - Nazdar! Lidi se chystají
na hurikán, jako by se nechumelilo.
Já hurikány bral tak...
MIDCITY AB BOUŘI ZAŽIL JAKO 13LETÝ
...že jsem věděl, že prostě někdy přijdou.
Vždycky se hnaly na New Orleans
a na poslední chvíli uhly.
Babička vždycky říkala...
BOUŘI ZAŽILA JAKO 12LETÁ
...že Lower Ninth Ward je pod úrovní hladiny moře.
Že tam zůstat nemůžeme.
Sbalili jsme se a vzpomínám si...
CIERRA BOUŘI ZAŽILA JAKO 9LETÁ
...že to bylo takový jiný, i když jsme to v tu chvíli nevěděli.
Vzpomínám, jak jsem si balila,
a přihodila tam i fotky, co mi visely v pokojíčku,
což normálně neděláte,
když počítáte s návratem.
Nebrali jsme je vážně.
Jednou jsem dokonce
kvůli hurikánu byl na sídlišti Lafitte
a tam se pořádala pouliční párty.
Měli tam i DJe. Sešlo se tam celý sídliště, tancovalo a jedlo se.
"Zejtra má přijít hurikán,
tak to ještě rozjedem,
kdyby se náhodou něco stalo."
Ale stejně jsme věděli, že nic nebude. Nic se nestane.
- Dopadne to dobře. - Babička mi řekla:
"Sbal si oblečení. Sbal si ho.
Vem všechno, co potřebuješ, sbal si oblečení."
Myslím, že já i kamarádi
jsme si zase mysleli,
že to bude taková ta rychlovka
na dva tři dny a pak se vrátíme.
Pořád tam byla ta nevinnost a pocit,
že to nebude nic hroznýho.
Byli jsme na sídlišti Lafitte
a já s bratry jsem si venku hrála s ostatními dětmi.
A pořád jsem cítila hrozně studený vítr.
Hrozně foukalo. Fakt moc. A byla obrovská zima.
Tu neděli jsem byl v kostele. Den před tou bouří.
A ten kněz... to nezapomenu.
Koukl tátovi do očí.
Povídá: "Dnes se evakuujete?"
"Ne." A kněz jenom hleděl.
Měl takovej výraz a my odcházeli.
Otočil jsem se
a ten kněz prostě jen zmateně hleděl.
Na ten den nikdy nezapomenu, kámo.
Tu neděli jsme se vzbudili a máma byla jak urvaná ze řetězu,
říká: "Mizíme. Neptám se.
Říkám vám to. Mizíme.
Padáme kurva odsud, kamkoliv jinam."
Máma občas mívá sny
a občas se stane,
že se ty sny nějak projeví v rodině.
Je dost duchovně založená.
Takže když nám řekla,
že Bůh nám říká, abychom odjeli, nikdo se nehádal.
Prostě: "Hele, padáme odsud."
"Mizíme odsud. Začněte se chystat. Musíme pryč."
A všichni se do toho dali.
Děti se té bouřky nijak nebály,
protože si asi neuvědomovaly, jak vážné to bylo.
Nahnali nás do auta
s oblečením tak akorát na víkend.
Evakuace jsme už zažili,
ale tentokrát na tom bylo něco surreálního.
OČEKÁVÁ SE TISKOVKA SE STAROSTOU
New Orleans se musí připravit...
HROZÍ VELKÉ ZTRÁTY NA ŽIVOTECH
...na hurikán dosahující
rychlosti až 280 km za hodinu.
JEN TŘI BOUŘE KTG. PĚT ZASÁHLY
USA V NEDÁVNÝCH DĚJINÁCH
Naprosto bez debat dojde...
OČEKÁVANÝ ÚDER NA PEVNINU
- ...na přetékající náspy. - Ano.
Město bylo jako zběsilé.
Lidi byli hodiny zaseklí na benzinkách. Benzinky narvané k prasknutí.
Lidi nadávají, řvou
a na tvářích mají všichni výraz nejistoty a strachu.
Jako by venku probíhala apokalypsa,
a já to pořád ignoroval.
POVOLENÁ RYCHLOST 70 KM/H
A pak vypadla elektřina.
Tak tam sedím a poslouchám ten slejvák.
Venku je slyšet i skučení zvířat.
Déšť, vítr a tak dál.
Mám strach, tak jdu za tátou do postele.
Ale vzpomínám si, že šlo vidět ven,
protože jsme na bočním vchodě měli síťovaný dveře.
Tak tam koukám, jak kolem prolítá všechno možný,
a stromy vypadají, že je to vytrhne ze země.
Tehdy jsem si teprve uvědomil, že to není žádná sranda.
Pamatuju si, že bylo fakt pozdě.
Musela být skoro půlnoc.
Já, máma i bráchové jsme byli vzhůru
a slyšeli jsme takovou ránu,
takový bum, prostě něco hlasitýho.
Co to bylo?
Náspy. Protrhly se.
A... já nevím.
Všechno pak najednou ztichlo a šla jsem spát.
A pak mě vzbudil
jeden strejdův kámoš, jak mlátil na máminy dveře.
Vyšla ven a bylo to tam zatopený.
Jak se bouře blížila k New Orleans...
...byli jsme s rodinou na cestě.
POVOLENÁ RYCHLOST 40 KM/H
Původně dvouhodinová cesta se natáhla na 13 hodin...
...kvůli šíleným zácpám.
Rodiče byli fakt nervózní a napjatí.
Bylo nám horko a byla tma jak v pytli.
ÚTOČIŠTĚ PRO EVAKUOVANÉ KVŮLI HURIKÁNU KATRINA
Pamatuju, že jsme zastavili v takovým hrozně venkovským,
strašidelným městečku v jižní Lousianě.
Z blešího trhu tam udělali úkryt...
ÚTOČIŠTĚ PRO EVAKUOVANÉ
...pro lidi, co utíkali z New Orleans.
Nevím, jestli je to tím, jak jsem byl unavený,
nebo jsem měl možná trochu strach.
Každopádně si to pamatuju jenom matně.
Pamatuju si jenom, že jsme šli do rohu
a s děckama jsme si lehli na tu tvrdou podlahu.
A celou dobu jsem myslel na Tinu a bratrance.
Zůstali v New Orleans.
Tu noc se mi musely zdát šílený sny.
Když jsme se vzbudili, byli tam novináři.
Byli tam z místní televize.
Vzpomínám si, že vytáhli
telku. Skoro jak v devadesátkách,
když jste ve škole měli volno,
a učitel přitáhl televizi.
Přitáhli ji tam, abychom mohli sledovat zprávy.
Pamatuju si,
že jsem viděl New Orleans pod vodou.
A pak jsem viděl obchoďák Circle pod vodou.
Byla to Tinina čtvrť. Čtvrť mých bratranců.
A jako dítě si říkám:
"Tahle čtvrť je pod vodou, takže moji bratranci taky."
Vzpomínám, jak jsem se zeptal jedné z dospělých:
"Počkat. Když je to tam všechno pod vodou,
co se stalo s těmi, co tam zůstali? Kde jako jsou?"
A ona prostě...
I když jsem byl malej, podívala se mi do očí a řekla:
"Všichni, co zůstali v New Orleans, jsou mrtví!"
A já prostě okamžitě začal brečet.
Vidět tohle v televizi, s tím, co mi řekla. Přišlo mi, že to bude pravda.
Policejní operátorka...
Potřebuju pomoc, madam. Já tady na půdě umřu.
Na půdě mi začala stoupat voda, madam. Já se tady utopím.
Máte se jak dostat na půdu, pokud to bude nutné?
Uvízly jsem na půdě,
já, sestra a máma
a celý dům je pod vodou.
Máme tu skoro tři metry vody a snažíme se dostat ven.
Máme tu miminko. Je nás pět. Hrozně se bojíme.
Otevřeli jsme půdu. Prorazili jsme tam díru.
Vrtulník si nás nevšímá.
Lítají nad náma vrtulníky, ale ignorují nás.
Sedíme na verandě a sledujeme, jak voda stoupá,
a nemáme se odsud jak dostat. Furt to stoupá.
V New Orleans jsme měli
jeden bod k dobru, a tím je rodina...
a teplo domova.
Naše domy jsou moc útulné. Pohostinnost je tu výborná.
Domy voní dobrým jídlem.
Vím, co pro mě znamenal Tinin dům.
A vím, jak pohodlný a vřelý byl.
Chápete, jak to myslím?
Tuhle mám fakt rád.
To jsem já, Quentin, Kiyara, Shirley a máma tam vzadu.
A je to v tom domě.
Je to v jednom z domů, kde Tina bydlela před Katrinou.
Jak vidíte, byly tam podobné dřevěné obklady...
- Haló? - Jak je, Tino?
Čau, chlape. Jak to jde?
Tinu a bratrance jsem neviděl už roky.
Tinino dušené s rýží jsem cítil celou cestu až do Shreveportu.
- Tak jaká? - Čau, zlato.
- Jak je? - Říkala jsem, Bože, fakt doufám...
Chlapče, pro kameru nejsem upravená. Máš mě na kameře.
Neworleanská klasika.
- Big Shot. Co povíš? - Panebože. Jo.
Páni. Tak sem s tím.
SESTŘENICE TINA
- Nevěděli jste... - Vypiju to teplý.
Ani nemusí být vychlazený. Přísahám, že je vypiju teplý.
No, tak jak jsem říkala...
z deprese kvůli samotě a stesku po domově
jsem si doslova přestala česat vlasy.
A jak mi tak zhoustly,
řekla jsem si: "No, stejně tu nikoho neznám.
Nemusím si ty vlasy tak upravovat."
Uzavřela jsem se v domě jako poustevnice. Chápeš?
Řekla jsem si, že je nechám tak.
Vypadají dobře.
Když ta bouře udeřila...
BOUŘI ZAŽILA JAKO 10LETÁ
...všichni ještě spali nebo se teprve probouzeli.
BOUŘI ZAŽILA JAKO TŘÍLETÁ
Ale najednou jsme cítili, jak se dům...
QUENTIN BOUŘI ZAŽIL JAKO 11LETÝ
...znělo to skoro jako vlak. Třásl se, kymácel.
Manžel řekl, ať se podívám z okna.
Voda byla u okna, takže jsme jí byli obklopení.
Byli jsme obklopení vodou.
Když se dovnitř valila voda, myslela jsem jenom na to, že...
Byla jsem zhypnotizovaná tím,
jak to bylo jako... jako z filmu.
Voda se hrnula dovnitř a my se snažili vyváznout.
Utekli jsme dozadu.
Ale seděli jsme na posteli a voda šla doslova takhle,
- jak jsme tam seděli. - Ty vole.
Ve vodě byl sousedův pes.
Byl mrtvý, jenom se vznášel na hladině.
- Sakra. - Plul nám po domě a tak.
Všichni se snažili nějak se uklidnit
a vyrovnat s tím, co se dělo.
- Jasný. - Tak jsem řekla:
"Dobrá. Zazpíváme si."
A to jsme udělali. Zpívali jsme chvalozpěvy. Zpívali jsme R&B.
Vytvořili jsme si malý sbor a prostě jsme si tam zpívali.
A celý dva dny, kdy si zbytek světa myslel,
že v New Orleans ani v Katrině nikdo nezůstal, jsme seděli na půdě.
Do obýváku připlula loď...
ZÁCHRANÁŘI
...protože celý předek domu voda zbortila nebo co.
A my vyvázli.
Všude bylo takové zlověstné ticho...
a všichni byli ochromení tím...
STŘEDNÍ ŠKOLA
...jak bylo město a jejich čtvrtě pod vodou.
Voda byla tak hluboká, že ze "stopky" byl vidět jenom vrch.
Byl úplně mrtvolný klid.
Nebyli slyšet ani ptáci nebo tak.
Bylo to skoro jak z popisu biblické potopy
a všude byla jen voda.
Jsi obklopený vodou, chápeš?
A koukáš po tý hrdličce,
co by ti ukázala, kde je souš, ale nebyl tam ani ptáček.
Otočila jsem se a viděla,
že můj dům byl jediný, co ještě stojí.
Já myslel, že tam umřeme.
Kolem plave nábytek.
Vykoukneš ven a tam nic.
"My umřeme. Umřeme tu."
Tak to prostě je, chápeš? A byli jsme opuštění.
Nebyli jsme tam den nebo 12 hodin.
Byli jsme tam tři dny.
Odtamtud nás zachránili a odvezli
někam, kde to vypadalo jak v koncentráku. Rozumíš?
Já bych za tuhle zemi nebojoval.
Nespoléhám na ni. Nemůžu.
Nikdy bych za ni nebojoval, čistě kvůli zkušenostem z Katriny.
K tomuhle jsem došel v 11 letech.
VÍTEJTE V NEW ORLEANS
Všude kolem je voda.
Vyjdu ven a říkám si: "Cože?"
Rozhlížím se okolo a nechápu. Kolem je slyšet křik.
30. SRPNA 2005
Soused měl loď.
Nevím, odkud se vzala, ale měl loď a křičel:
"Odvezu vás všechny k mostu."
Jeli jsme ke kongresovému centru...
a bylo to... bylo to divný.
Na ulici jsem viděla mrtvýho chlapa. Bylo to strašidelný.
KONGRESOVÉ CENTRUM
"Cože? Umřu i já?" Takový otázky jsem si začala pokládat.
Smrdělo to tam výkaly.
Táhlo se to z toalet a lidi tam vypadali
prostě tak smutně.
Říkala jsem si, že bych tam vůbec neměla být.
Tak jsem se cítila. Prostě: "Cože? To nemůže být pravda."
Nechci tu brečet.
- Promiňte. - To je dobrý.
Žádný spěch.
To je dobrý. Ale počkej.
Tys o tom nikdy předtím nemluvila?
Ne, nemluvila.
Proč myslíš?
Nevím. Nikdo se mě na to neptal.
Můžeme si dát pauzu?
Hej, kámo, seš v pohodě?
Jsem unavenej.
Hej, točte mě. Životní podmínky jsou tu hrozný!
Máme tu děcka a je to tu nehygienický!
Je to tu hrozný!
Děcka mají horečky a tak! Dostaňte nás odsud!
Pár lidí už tu umřelo...
NÁSLEDKY KATRINY
...a nechci, abych tak dopadl i já.
Říkají, co mají v plánu, ale nedělají vůbec nic,
aby nám pomohli přežít a žít.
Potřebujeme tady nějakou pomoc. Je to žalostný.
Žalostný a ostudný, kolik tu je lidí.
Je tu přes 3000 lidí bez domova, bez přístřeší.
- Co budou dělat? - Nepřemýšlela jsem...
- Co budou dělat? - ...nad tím. Viděla jsem kamery,
tak jsem k nim šla a prostě se...
BOUŘI ZAŽILA JAKO DEVÍTILETÁ
...natlačila až před kamery
a výmluvně to rozebrala.
V podstatě jsem tehdy byla hlasem mnoha lidí,
kteří nemohli nebo nechtěli promluvit sami.
Zdálo se mi, že určité okolnosti
tehdy byly naprosto nepřijatelné a nebyly v pořádku.
Mojí babičce tam bez nadsázky došel inzulin,
byla diabetička.
Tehdy jsem si neuvědomovala,
že se bez něj obejde.
Myslela jsem, že byl nezbytný,
že ho nutně potřebuje.
A tehdy pro mě babička znamenala všechno
a byla jsem strachy bez sebe
a opravdu se bála, že bych ji mohla ztratit.
Moje babička je diabetička. Je jí 76 let.
Došel jí inzulin. Co má dělat?
Neví, jestli bude žít, nebo umře. Nikdo z nás neví, co dělat.
Takže potřebujeme pomoc a podporu.
Lidi přišli o bydlení.
Neměli jídlo, pití. Bylo horko jako prase.
Lidi se snažili nějak přežít.
Nesnáším, jak nás média vyobrazují.
OBCHODNÍ DŮM WINN-DIXIE
Ukážou černou rodinu a řeknou, že rabují.
MOSTY NEPRŮJEZDNÉ
Ukážou bílou rodinu a řeknou, že hledají jídlo.
To, co jsem dnes viděl, Tede, nikdy nezapomenu.
Rabování v měřítku, nad jakým zůstává rozum stát.
Město bylo zpustošeno hurikánem.
Teď ho dál pustoší někteří jeho obyvatelé.
My chceme pomoc!
Nezvládneme to. V nouzi jsme měli volat Tebe.
Prosíme Tě mocným jménem Ježíšovým,
Tobě není rovna.
Trvá to pět dní, protože většina jsou černoši
a v Americe to funguje tak, že pomoc chudým, černochům,
těm méně majetným má být co nejpomalejší.
Chvalte Pána! Bože, my víme, že najdeš cestu.
CNN HURIKÁN KATRINA
Teď to patří Bohu.
Je to rasismus.
Georgi Bushovi na černoších nezáleží.
KONCERT OBĚTEM HURIKÁNU WWW.REDCROSS.ORG
Nevíte, kam jít. Nevíte, co bude dál.
Děti odtrhli od vlastních rodin.
Rodiny rozdělili a poslali na různá místa.
Tetinu rodinu vysídlili, protože přišla o dům.
Hurikán Katrina způsobil jeden z největších rozptylů
černošské populace v historii.
Tohle svinstvo se dělo za otrokářství
a došlo k tomu i v roce 2005.
Vzpomínám, jak jsem seděl v motelovým pokoji s mámou
a tátou a přemýšlel, kdy se zase dostanu domů...
BOUŘI ZAŽIL JAKO 17LETÝ
...a najednou z toho byl týden, pak dva, tři a pak měsíc.
A než jsem se nadál, bydleli jsme v Mississippi.
Skončil jsem v Houstonu.
DANIEL BOUŘI ZAŽIL JAKO 13LETÝ
Byli jsme v hotelu.
V takhle drahém hotelu zůstat nemůžeme, tak co s námi bude?
BOUŘI ZAŽILA JAKO 14LETÁ
Kam půjdeme? Zpátky nemůžeme.
Spousta lidí před Katrinou...
BOUŘI ZAŽILA JAKO 14LETÁ
...nikdy nebyla mimo New Orleans.
Nikdy nikam nejeli.
Měla jsem maturovat...
BOUŘI ZAŽILA JAKO 17LETÁ
...a když jsme si uvědomili, že zpátky nemůžeme,
odjeli jsme se do Dallasu.
Nakonec jsme tam byli rok, protože jsme se stěhovali
z donucení a přišli jsme...
BOUŘI ZAŽILA JAKO 18LETÁ
...úplně o všechno.
Poprvé v životě mě označili za uprchlíka.
ANTHONY BOUŘI ZAŽIL JAKO 12LETÝ
Jsem Američan. Chápete?
Jsem odsud a tohle je moje země, ale mají mě za uprchlíka.
BOUŘI ZAŽIL JAKO 13LETÝ
Děti ve školách říkaly: "Je to uprchlík. Jako tamti..."
"Jo? Rabovals? Co? Nahrabal sis?"
Ředitel se ptal: "Myslíš, že zapadneš?"
HEATHER BOUŘI ZAŽILA JAKO 16LETÁ
Co je to za otázku pro holku, co právě zažila
zničení vlastního domu povodněmi?
"Myslíš, že zapadneš?"
Jasně že kurva ne. Nezapadnu. Ani nechci.
NAPĚTÍ V HOUSTONU
Napětí se pozvolna vystupňovalo.
Dochází ke rvačkám mezi uprchlíky z New Orleans a houstonskými studenty.
POLICIE HOUSTON
A podle čísel houstonské policie jsou evakuovaní buď obětmi
nebo podezřelými ve zhruba 20 % vražd ve městě.
Víc než dvojnásobek jejich procentuálního zastoupení v populaci.
LAFAYETTSKÁ ZŠ E. BUCKLES, 8. TŘÍDA
Uběhly dva týdny od naší evakuace do Lafayette
a nebylo lehký přizpůsobit se novýmu místu.
Myslím, že...
Já nevím. Rozhodně jsme šli do školy moc brzo.
Nepamatuju si nic, co nás učili.
V Lafayette jsme zůstali asi osm měsíců a přišlo mi to jako dva roky.
Lidi v Lafayette věděli, že zpátky do New Orleans nemůžeme,
tak se nám to snažili usnadnit, jak jen to šlo,
abychom ten přechod s dětmi zvládli.
Co se tebe týče, když jsi začal hrát fotbal
a účastnit se školních aktivit,
byls v pohodě.
Vlastně jsi odtamtud ani nechtěl odjet.
Lidi, u kterých jsme bydleli, taky nechtěli, abys odjel.
Tvůj kouč nechtěl, abys odjel.
Chtěl, abys za ně hrál dál.
To bylo pro tebe dost terapeutické.
Myslím, že moje děti se z toho dostaly poměrně dobře.
Jak měl podle tebe hurikán Katrina dopad
na rodinu nebo děti?
Jaký to na ně mělo dopad?
Nevím, jaký to na děti mělo dopad,
protože o tom nijak nemluvily.
Vůbec se s náma o tom nebavily.
Takže to bylo jako normální každodenní život.
Tak jsem to brala já. Jako normální každodenní život...
Často jsem se tě ptala, jak to neseš,
to samý u Kiyary a ostatních, a všichni jste říkali jenom: "V pohodě."
A obzvlášť ty, protože ses často zamykal v pokoji
a já se chodila ptát, jestli jsi v pořádku.
Ale nevypadalo to, že bys měl nějaký problém.
A pokud jo, nic jsi neřekl.
CAFE DU MONDE PŮVODNÍ STÁNEK S KÁVOU BEIGNETKY JSOU ZPÁTKY!
OTEVŘENO
New Orleans zažilo velký den. Měsíc po hurikánu Katrina
začínají představitelé města pouštět lidi zpět do tří velkých čtvrtí.
Už delší dobu je zřejmé...
MEXICKÝ ZÁLIV
...že město nebude jako dřív...
ŘEKA MISSISSIPPI
...ale rozsah změn se začíná ukazovat až teď.
New Orleans a Francouzská čtvrť budou žít dál, děj se co děj.
Město sice bude jiný,
ale spousta věcí se nezmění.
A věci, co zůstaly stejný,
to tu zvednou. Místa jako Cafe Du Monde a náměstí Jackson Square.
Celej seznam institucí,
co tu jsou odjakživa.
Město nebylo připravený pustit zpět všechny.
Ale samozřejmě potřebovalo pracovní sílu,
aby znovu rozjelo turistický průmysl.
Tohle je babiččin dům.
Upřímně bych byla radši, kdyby celý dům...
Nevím, co bude...
Panebože.
Kdy ses vrátil do New Orleans?
Kdy jsem se vrátil? Hned jak znovu otevřeli hranice státu.
Prababička pronesla:
"Je načase vrátit se domů. Chci zpět do svýho domu."
Víš jak.
Tak jsme se sbalili a jeli domů.
- Co jste viděli? - Duchy.
Nikdo tu nebyl, bylo to město duchů.
Všude suť.
Mrtvý zvířata. Našel jsem tu svýho psa, kterýho jsem tu musel nechat.
Chápeš? Prostě tu byla spousta bolesti.
Viděl jsem spoustu utrápených lidí.
Nevěděli, co si počnou.
Nevěděli, jestli se blíží lepší časy.
Všude byla beznaděj.
A pamatuju si,
že takhle to bylo každej den ještě hodně dlouho.
Měla jsem se vrátit do školy,
tak jsme se vrátili do New Orleans.
Bydlela jsem ve státním karavanu,
kterej se později ukázal být plnej formaldehydu.
Takže...
Oni vás nastěhovali do karavanů plných jedu?
No v podstatě jo, protože byly levný.
Nakoupili karavany, které byly odstavené
kvůli přítomnosti formaldehydu.
Další rána pro oběti hurikánu Katrina.
Testy zjistily toxickou hladinu výparů formaldehydu.
Mezi více než 500 karavany v Louisianě a Mississippi
byla v některých až 40krát překročena hladina běžná pro většinu moderních domů.
O dva roky později
jsem ležela na zádech a všimla si,
že se mi z ničeho nic na břiše objevila nějaká bulka.
Chvilku jsem si toho nevšímala,
ale pak jsem začala mít zdravotní problémy.
Tak jsem šla k doktorovi a zjistila,
že se mi z toho karavanu udělal nádor.
Smrt jste tam cítili.
U krajnic se pořád válely mrtvoly,
vyvrácené stromy, pod nimi mrtví psi a ptáci,
všude červi, všemožné odpadky.
Na ten smrad nikdy nezapomenu.
Naši se šli podívat na náš dům
a já si doteď pamatuju, jak jsem byla natěšená,
že mi donesou hračku, co jsem nechala na komodě a tak.
A vzpomínám, jak vystoupili z auta
a nesli jen poloprázdný pytel na odpadky
a řekli, že víc toho z celýho domu nezbylo.
A já že je to jenom z pokojíku.
Myslím, že teprve tehdy mě poprvé trklo, že...
že jsme přišli o všechno, co jsme znali.
Fakt se nás na to nikdo neptal.
Tohle je totiž poprvý, co jsem to řekla nahlas.
Ze všeho, co člověk považoval za svoji součást,
nezbylo nic než pytel odpadků.
Ale opravdová závažnost celý věci na člověka dolehne, až když si uvědomí,
že tak nedopadl jen jeho dům, ale celá čtvrť.
Takový to: "Paní Taková a maková už tu nebydlí."
A když si začnete uvědomovat
ty ztráty na životech, je to úplně jiná liga.
A když se vaše identita tak moc zakládá na tom, odkud jste,
z které čtvrti jste,
ale ta čtvrť už není jako dřív
a ten dům už vůbec neexistuje, jak se to na vaší identitě asi podepíše?
Po té bouři jsem občas
zašel do svý starý čtvrti a prostě si sedl na verandu.
Dům byl celej zabedněnej a tak,
ale stejně jsem tam prostě chtěl být, chápeš?
Vysedával jsem tam takhle hodiny.
Rodiče se konečně rozhodli, že je načase vrátit se domů...
tak jsme se vydali na cestu.
10 VÝCHODNÍ NEW ORLEANS VÝJEZD 160 ESSEN LANE 1,2 KM
Tohle je kůlna, se vším, co v ní bylo.
Kola a...
I když náš dům pořád stál, New Orleans, který jsme znali, bylo pryč.
Taková ztráta.
Pamatuju si, jak jsme před Katrinou byli všichni ze čtvrti spolu.
Pro tvoji identitu je tvoje čtvrť zásadní.
Přinejmenším tam máš rodinu.
Máš svoji komunitu. Jsou to tak říkajíc tví lidi.
Všichni z ulice mi dávali pozor na děti.
Vzájemně jsme si je hlídali.
Před Katrinou nebyl důvod opouštět svoji čtvrť,
protože jste tam měli všechno.
Děcka si hrála venku na ulici. Bylo to skvělý.
V jádru to vlastně vážně byla taková Afrika.
Všude jen černoši.
Nic jinýho nevidíte, nad ničím jiným neuvažujete.
Vážně seděl ten pojem Big Easy.
Generace za generací žila stejným způsobem.
Všechno zůstávalo stejný.
Ale po Katrině...
To vystěhovávání černošských komunit z celého města
pomalu nastartovalo
rozbourávání komunit, ve kterých člověk vyrostl.
Teď vás cpou do koncentrovaných oblastí
a lidi s teritoriálními tendencemi,
co si fakt zakládají na tom, odkud jsou,
teď posílají do určitých částí města,
protože byli vysídlení nebo přišli o domov.
A nájmy na celý ulici
šly teď nahoru a přistěhovali se tam noví lidi.
Co to s tou komunitou asi udělá? Destabilizuje jí to.
Rádio Q93, WQUE-FM New Orleans.
- Míň keců, víc muziky. - Jo!
- Q93. - Jednička...
Vzpomínám, jak jsem se tam vrátila.
A měli tam divný domy. Bylo to fakt divný.
Měli na nich solární panely
a já tehdy nevěděla, co to je.
Přijde mi, jako by to tam chtěli změnit
na novou komunitu plnou bělochů.
Z domů naproti ghett
vycházejí samí běloši a my přemýšlíme:
"Co se to tu děje?"
Běloši to tam zabírají, protože se zvyšují nájmy a tak,
takže jsou teďka ty čtvrti úplně jiný.
Gentrifikace asi probíhala už předtím, ale Katrina to celý urychlila.
Pocit komunity už v New Orleans není jako dřív,
protože lidi se pořád stěhují.
Jak jsem říkal, někdo žije rok v jedný čtvrti,
další rok se přestěhuje jinam.
A tak nikoho moc nepoznáte. Se sousedem se třeba pobavíte,
ale už to není jako dřív.
Nemáte tu kořeny.
Děti tu nemají takový kořeny jako před Katrinou.
Když jsem se po Katrině vrátil,
naivně jsem myslel, že všechno bude zase v normálu.
Ale protože se moji bratranci nemohli vrátit...
byl jsem osamělý a znuděný.
Prostě jsem se flákal po New Orleans, chodil na místa,
od kterých mě v dětství rodiče drželi dál.
Spousta dětí, se kterýma jsem se začal stýkat, mámě neseděla.
Pak jsem ale poznal Jacqueze.
JACQUEZ BOUŘI ZAŽIL JAKO 14LETÝ
Říkali jsme mu Jac.
Vzpomínám, jak jsem se jednou málem porval s jedním klukem na zastávce.
Rozhodně to nebylo z žádnýho dobrýho důvodu.
A zrovna, když se to mělo rozjet,
Jacquez se, čistě proto, že jsme byli ze stejný čtvrti a znal mý rodiče...
postavil mezi nás a celou situaci uklidnil.
Byl pro mě potom jak starší brácha.
Byl jeden z mála lidí, co mluvili o plánech do budoucna nebo o výšce.
Máma měla doma videokameru,
tak jsem si ji jednou vzal a začal točit různě po čtvrti.
12. KVĚTNA 2006
Mám tě rád.
Já tebe taky.
STUDENÝ PIVO PO' BOY SENDVIČE
KRABI RACI
To je šílený.
To by bylo fajn. Parádička.
12. KVĚTNA 2006
Ano, pane, co s tím?
12. KVĚTNA 2006
- Co to je? - Rak, krab a krevety.
12. KVĚTNA 2006
S Jacem jsem měl vždycky pocit, že dokážu, cokoliv si usmyslím.
Když jsem promoval, byl na mě hrozně hrdý.
Kterým je...
Edward měl promoci. Wayne, Tom, Clack, celá rodina. Shaq.
S Tomem si kdysi koupili uplej trikot.
A Jac!
Násilí bylo v New Orleans pořád všudypřítomné.
Lidi z různých čtvrtí se tam míchali mezi sebou,
takže tam máte ty nový,
co si chtějí udělat jméno a zabrat si teritorium,
ale pak tam jsou i ti, co už to mají zabraný,
"Ne, kámo. Tady je to naše."
Takže se hodně střílelo.
Spousta násilí, spousta potyček.
Děcka chtěj vyrůst v zabijáky.
Vidí svý parťáky s kvérem a chtějí ho taky.
Malý děcka dneska chtějí bejt drsný.
O tom to je. Chtějí bejt gangsteři.
Nejde jim o to něčím se stát, až vyrostou.
Celý je to jenom o "vysoký škole života".
"Voháknu se do Dickie fit hadrů a budu tvrďák z ulice."
Teď po tom hurikánu...
nemusíte tak sami žít v tom prostředí.
Nemusíte nutně být "z ulice".
Neworleanské násilí vás stejně může dohnat, je totiž všude možně.
Je to hrozně náhodný.
Může se to stát kdykoliv, kdekoliv.
Zástupci šerifa byli včera kolem poledne přivoláni
na roh Whitney Avenue a Landry Street.
Tam našli v autě mrtvého 23letého Jacqueze Younga.
ŠERIF
Druhý zhruba 20letý muž byl odvezen do nemocnice.
Oba utrpěli několik střelných ran.
Svědkové viděli, jak několik osob
v bílém čtyřdveřovém pick-upu zastavilo u auta a začalo střílet.
A to mě fakt hodně dojebalo.
Jako...
Nevím. Myslím, že...
Tam, odkud jsem, tohle víme.
Víme, že každý se s náma stáří nedožije.
Víme, že se někdo stane obětí buďto
systému masovýho zavírání nebo násilí
nebo drog. Víme to.
Ale nikdy jsem nemyslel, že by to mohl být Jacquez.
Říkal jsem si: "Ty vole, když se tohle může stát jemu, může se to stát i mně."
Chápete?
A byl jsem sice smutnej, ale hlavně mě nasralo to,
že jsme něco takovýho nechali dopustit.
A když říkám my, myslím tím svoji čtvrť.
A společnost, Ameriku. Prostě je to...
Prostě mě to fakt nasralo a zuřil jsem.
V těchhle podmínkách tu žijeme.
Žijeme v podmínkách, kde i tak dobrýho kluka, jako byl Jac,
může někdo prostě zastřelit na ulici.
Bucklesi!
- Nazdar, Bucklesi! - Ahoj, Snapchate!
- Není to na Snapchat. - Bucklesi!
NOUZOVÝ VÝCHOD
Vypadáš unaveně, kámo. Otoč to na vás.
Ukaž. Natočím vás, protože vypadáte fakt unaveně.
Tři měsíce po Jacquezově smrti...
mi nabídli práci učitele médií na střední škole.
Nazdar, školáci.
Být mezi nima pro mě bylo terapeutické.
Měli tolik energie a viděl jsem v nich tolik naděje.
Představovačky, klapka jedna.
Moment. Vypadáš dobře!
Ještě ne.
Sotva se začali vzájemně točit, šli do hloubky.
Pojďme na to.
Ticho na place.
Co je tvůj nejhorší zážitek v životě?
IAN BOUŘI ZAŽIL JAKO ČTYŘLETÝ
Asi... nevím.
Asi to byla Katrina. To bylo asi to nejhorší.
Trochu jsem se bál...
E BOUŘI ZAŽIL JAKO TŘÍLETÝ
...nevěděl jsem totiž, jestli přežijeme.
JYRON BOUŘI ZAŽIL JAKO TŘÍLETÝ
Bývám nervózní, bojím se a jsem paranoidní.
Tak jo. Točíme. Kdo je to?
Bylo vidět, že je toho na ně hodně,
obzvlášť mimo školu.
Světový problém, Calvin, klapka jedna.
CALVIN BOUŘI ZAŽIL JAKO TŘÍLETÝ
Akce.
Ahoj. Jmenuju se Calvin Baxter a chodím na Střední školu Edny Karrové.
Pověz mi o té noci.
O co šlo? Co se dělo?
Šel jsem si do obchodu koupit obvaz.
Vyjdu ven, jsem na ulici a, kurva,
je tam policajt, chová se divně, najednou na mě začne střílet.
Tady někde zhruba mám srdce.
To není ani o osm centimetrů vedle. Mohl jsem to dostat do srdce.
Do nemocnice jsem se dostal sám.
Kolikrát na tebe vystřelili?
Vystřelili na mě asi 17krát.
A kolikrát tě trefili?
- Jednou. - Měls štěstí.
Kvůli tomu teď nosím pistoli,
protože se chci chránit.
Vůbec nevím, co se kurva může stát,
tak ji mám pořád u sebe.
- I v 15? - I v 15. Na tom nesejde.
Všechny ty sračky, co jste si zažil,
vás otupí. Otupí vás to.
Tak si na to zvyknete, že si prostě řeknete: "Nasrat."
Jste otupělí. Jste bezcitní. Je vám to u prdele.
Co to s dětmi udělá?
Mají traumata. Jsou bezcitné.
Připadá mi, že se po Katrině všechno změnilo.
12. KVĚTNA 2006
Všechno museli přestavět.
A spousta budov...
12. KVĚTNA 2006
...měla před Katrinou centra pro mládež a tak.
Teď už jich tolik není.
Dobrá, a co to znamená?
Spousta dětí nemá žádné vedení.
Nemají se po škole kam jít zabavit.
Stoupá počet odpadlíků ze školy, lidí ve vězení přibývá.
Zrovna dostavili úplně novou věznici. Děcka po sobě střílej.
Viděl jsem devítiletýho hulit trávu.
Potřebujeme víc škol, víc programů pro mládež, víc mentorů,
víc poradců, víc vedení, tečka.
Střih.
Dobrá.
STRÁŽNÍK BLAINE OSTRAHA STŘEDNÍ ŠKOLY
Při práci s neworleanskou mládeží...
- Co je... - Strážníku Blaine, ohlaste se, prosím.
- Slyším. - Přijďte zadem ven.
- Něco se děje. - Zastavme to.
Pojď, Rodney. Jdeme.
Zastavil jsem rvačku těchhle dvou.
Ne! Táhněte! Nechte mě kurva být! Táhněte!
- Pojď sem. - Ne! Nechte mě!
Když jsem byl ve škole, svoje trauma jsem si neuvědomoval.
Když jsem to viděl jako učitel, bylo mi jasný, že ty děti
zažívají podobný věci,
jako jsem ve škole zažíval já a moji vrstevníci.
Životy těch dětí se jen zhoršovaly
a já byl v šoku, že neexistuje systém, jak jim pomáhat.
Carol Carterová, Děti hurikánu Katrina, klapka jedna.
Na všechno se díváme tím pohledem...
OBNOVA A PŘESTAVBA PO POHROMÁCH
...což mě hrozně irituje, že nějak
musíme napravit děti.
Děti napravovat nemusíme. S těmi není nic v nepořádku.
Jak někomu poskytnete pocit bezpečí? Pocit bezpečí je stěžejní.
Ve vlastních domovech se necítí bezpečně.
Chodí do škol, kde se necítí bezpečně.
Co to s našimi dětmi dělá?
Ničí to jejich duševní zdraví, fyzické zdraví, jejich blaho.
A jak se tedy
mají učit, když jsou v traumatických stavech,
když jsou v módu "bojuj, nebo uteč"?
Vaše tělo neustále produkuje chemické látky.
Říká se tomu stáze.
Vaše homeostáze je to trauma, to "bojuj, nebo uteč".
Ovlivňuje to váš limbický systém,
a to způsobuje cukrovku, srdeční choroby,
vysoký krevní tlak a selhání ledvin
a spoustu dalších zdravotních problémů, se kterými se naše děti potýkají.
Takže, když se bavíme o jejich chování,
chápejme, že odpovídá tomuto stavu.
Kdokoliv ve stavu, v jakém jsou naše děti,
by měl zlost, problémy s chováním
a reagoval by stejně jako ony.
Nejsou jiné.
Není s nimi nic v nepořádku. Dělají to, co jim jejich těla
říkají, aby dělaly, protože tohle trauma s člověkem udělá.
Tak se cítím.
Nikdy nevím, jak to popsat,
ale přesně tak se cítím.
Tohle je moje čtvrtá hodina. Zrovna na tom pracují.
Tohle je Kwani. Pozdrav, Kwani.
- Ahoj. - Ahoj.
Tohle je moje třída. To je Kayla.
Všichni tu makají. Kaylo, na čem pracuješ?
Abych se nějak prokousal každým dnem,
tyhle pocity jsem v sobě dusil.
Musel jsem vidět,
jak s tím bojují mí studenti, abych si to vůbec uvědomil.
Pohled na to, s čím se musí potýkat...
mi prostě láme srdce.
Jmenuju se Shantrell Parkerová a je mi 16...
SHANTRELL BOUŘI ZAŽILA JAKO PĚTILETÁ
...a jsem ze státního sídliště.
Rodiny 20leté Shantrell Parkerové
a 20letého Gavontea Lampkina
se snaží vyrovnat s jejích smrtí,
poté co byli v Algiersu zastřeleni a jejich těla spálena k nepoznání.
Pořád mi přijde, jako by to byl sen,
že se z toho probudíme.
Kewone Cartová vyrůstala s 18letou Shantrell Parkerovou,
kterou 29. července zastřelili po boku 20letého Gavontea Lampkina.
Lampkin byl otcem obou dětí Parkerové.
Jaké je být jedináček?
Být jedináček znamená, že dostanu, co chci,
a v klidu se vyspím.
Chci studovat poradenství.
Proč chceš být výchovná poradkyně?
Chci studovat na poradkyni, protože chci pomáhat lidem,
jelikož jsem si sama hodně zažila
a vím, jaký to je, když nemáte
nikoho, kdo by vás vyslechl.
A jaký to je?
No, jako že byste chtěli, ale nikdo tam pro vás není.
Žádná láska. Jako by vás nikdo neměl rád
a podporu člověk vždycky potřebuje.
Jo.
V New Orleans máte nervy
jen z toho dojít k autu.
Máte nervy jen z toho jet někam autem.
Z toho spát u okna nebo prostě jen z toho, že tu jste, že žijete...
Chápete? Z tohohle vám jebne.
A kdykoliv jsem někde jinde,
úplně to ze mě spadne.
A já svoje město miluju, ale jak říkám,
když jsem doma, ty nervy jsou šílený.
OBJEKTY V ZRCÁTKU JSOU BLÍŽ, NEŽ SE ZDÁ
Nic mě neuklidňuje víc než být s rodinou.
Váš cíl je vpravo.
Když jsem tu byl naposled, Tina říkala, jak jí všichni chybí.
Jste v cíli.
Jsme zpátky.
Tak jsem se rozhodl všechny svolat a uspořádat rodinné setkání.
Ahoj.
Jak je, maličká?
Jsou tu s náma všichni.
Jo.
Říkal jsem si, že by nám to bodlo.
Tinu potěší, že vás uvidí.
- Já vím. - Erica.
Tak jak se kdo jmenuje?
- Nikdy jsem neviděla... - Prý: "Jak se kdo jmenuje?"
- RyRy, Kai. - RyRy, Kai.
Jaká, brácho?
Jak je?
Pojď, mladej. Začíná se nám to tu rozrůstat.
Podle mě je těžký mluvit o Katrině,
protože je třeba přiznat si vlastní zranitelnost.
Víte...
...přiznat, že se vám něco stalo a že to nebylo v pořádku.
Pokud nedokážete být zranitelní, jak se chcete zotavit?
Od toho hurikánu uplynuly dekády.
Tolik se toho ve vás nahromadí...
VZHŮRU DO NEW ORLEANS
...za ty dekády mlčení.
KREOLOVÉ HISTORIE A ODKAZ
Moct vyprávět svůj příběh
bylo důležité pro můj proces hojení.
Hojila jsem něco, o čem jsem ani nevěděla, že to potřebuje.
New Orleans je africké město.
Máme ústní tradici, vysedáváme u ohně
a vyprávíme si příběhy celé generace.
Bylo to terapeutické.
Z Katriny se stala lidová pověst...
a my jsme vypravěči.
Můj příběh
inspiroval spoustu dalších, kteří si prošli tím samým.
Donutilo je to ozvat se, protože ví, že nejsou sami.
Podle mě by nikdo tak mladej neměl zažít něco takovýho.
Vážně chci... Snažím se změnit.
Chci lepší život. Chci mít rodinu.
Když vidím ta videa...
To ne, chlape.
Dostanete se z toho, ale musíte tomu věřit.
Můj cíl je teď být co nejlepším člověkem.
Chci se učit nový věci
a to mě žene dál.
Mám cíle, který chci uskutečnit, místa, který chci vidět.
Jsem teď starší a koukejte se. Zvládla jsem to. Dostala jsem se z toho.
Kdykoliv slyším novou diagnózu,
jako třeba cukrovka
a všechny ty různé problémy, snažím se na to nemyslet.
Ale jaký život bych asi měla, kdybych nikdy nebydlela v tom karavanu?
Já svůj příběh většinou nevyprávím,
protože nechci, aby mě lidi litovali.
Nikdy jsem nechtěla být tou takzvanou pacientkou s rakovinou.
Chci, abyste mě brali
prostě jako člověka, kterým jsem,
člověka, kterým jsem byla už i před tou nemocí.
Prostě chci být sama sebou.
ŽIJU SVŮJ ŽIVOT NA MAX
Když je kolem vás všechno nastaveno tak,
abyste nemohli přežít,
nezdolnost je schopnost udržet si hlavu vzhůru a pomoct si sám.
Občas mi ale připadá, že nezdolnost se zneužívá jako nástroj,
aby mohli lidem říkat: "Ne, ne. Všechno je v pořádku.
Jsou v pohodě, jsou silní.
Podívejte, kolik toho překonali."
To já si můžu říct, že jsem nezdolný.
To já si můžu určit, co to znamená. Ne vy.
Celá ta myšlenka tvrdit, že se New Orleans obnovilo.
Neobnovilo.
I když jsme nezdolní, co jsme ztratili, už znovu nezískáme.
- Bavili jste se? - Jo.
Promiň, ale pro televizi jsem moc sexy.
Tak jo, zlato.
Překlad titulků: Vojtěch Camfrla