Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I går var en katastrofe.
I dag er en katastrofe.
Vores elskede New Orleans, hvor Katrina ramte hårdest.
To af digerne, der holdt vandet i
Pontchartrain-søen tilbage, knækkede.
Og når vandet stiger i byen, er der ingen umiddelbare svar på,
hvornår det bliver pumpet ud igen,
og hvad der bliver tilbage.
Alt, New Orleans nogensinde har været, kan drukne i aften.
Tillykke, Naquanta.
Det er mig.
Inden stormen var der intet bedre end at være med min familie.
Især mine fætre og kusiner.
Jeg husker stadig den sidste gang.
Det var august 2005, og det var slutningen af sommeren.
Det betød en ting.
Vi skulle fejre skolestart hos Tina med alle mine fætre og kusiner.
Alle børnene var altid hjemme hos Tina,
fordi hun selv havde fire børn, som alle var mine bedste venner.
Jeg husker stadig den weekend.
Vi legede udenfor
og grinte uden en eneste bekymring.
Tina lavede sovs og ris.
Jeg husker stadig duften.
Vi legede udenfor, indtil gadelygterne blev tændt.
Da vi kom ind for at spise, kom vi alle ind på et værelse
for at hygge os, inden vores forældre kom og hentede os.
Det er din dreng!
-Vi ses. -Jeg kunne ikke vide
at det var vores sidste gang i det hus.
Godt.
Siden stormen
virker det, som om alle er kommet videre.
Under en katastrofe i USA tænker man ikke på sorte børn.
Sådan var det også med orkanen Katrina.
Efter at have mistet så meget
hvorfor blev vi ikke spurgt, om vi var okay?
Ingen spurgte børnene, hvordan de havde det.
13 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Så nu gør jeg det.
-Ja. -Okay? Cierra,
Katrina Babies, første gang.
Lolly, Katrina Babies, interview, første gang.
Jeg var 11 år gammel,
og det første, jeg husker, er, at jeg blev vækket.
Jeg kan huske,
at jeg løb ned ad gangen,
og min mor råbte:
"Op med dig! Op med dig! Vi skal afsted!"
Det er meget svært at glemme sådan noget.
Om fredagen var jeg i skole med mine venner.
Om mandagen stod jeg på et skide tag.
Min mor og bedstemor græd derhjemme.
Vores hus var ødelagt.
Det var for meget. Jeg var ung,
så jeg stressede ikke, som mine forældre gjorde,
men jeg... det var ubehageligt.
Jeg kunne ikke tænke ordentligt.
Kunne du snakke med nogen om det?
I skolen eller hos en psykolog?
Nej.
Jeg begyndte at interviewe folk, og jeg vidste ikke, hvad jeg lavede.
Men jeg tænkte bare "Denne historie skal fortælles."
Filmer vi?
Ja.
Katrina Babies, Betty Buckles.
Betty "Stay Ready" Buckles.
Hvorfor ser du så alvorlig ud?
-Jeg ved det ikke. -Det er ikke skræmmende.
Jeg er ikke skræmt.
Præsenter dig selv.
Sig dit navn,
og hvem du er.
-Hvad mener du med det? -Ja.
-At jeg er din mor? -Ja.
Far, som forælder, hvad husker du, at du gik igennem,
da orkanen Katrina kom? Hvordan var processen...
-...under orkanen? -Godt spørgsmål.
Mig, min kone og min familie
besluttede os for, at vi ville blive.
Vi skulle nok klare den.
Men den morgen, som var den sidste dag til komme ud på,
ombestemte min kone sig og sagde:
"Vi må hellere tage væk." Og jeg ville ikke diskutere.
Jeg sagde: "Fint. Lad os pakke og rejse."
Jeg havde hørt om stormen i et par uger.
Så kom Ray Nagin og sagde,
vi ikke skulle spøge med det.
Vi skulle få familierne ud herfra.
Så jeg sagde til din far: "Vi må væk."
BORGMESTER
Jeg ville ønske, jeg havde bedre nyheder,
men der er en storm på vej, som de fleste af os har frygtet.
Jeg vil ikke skabe panik, men befolkningen må forstå,
at det her er meget seriøst,
og det er derfor, vi har gjort dette hidtil usete træk.
Vi kan ikke bare tage væk.
Vi har ikke transport. Vi lever stramt.
Vi kan ikke bare rejse.
Venter du på stormen?
-Skal du vente på stormen? -Nej.
-Orkan. -Folk forbereder sig
på orkanen, som var det ingenting.
Min tankegang om orkaner var...
13 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...at de altid ville komme.
Det var som om, den var på vej,
men ville dreje af i sidste øjeblik.
Min bedstemor sagde altid...
12 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...at Lower Ninth Ward er under havoverfladen.
At vi ikke kunne blive.
Jeg husker, at vi pakkede...
9 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...og noget føltes bare anderledes, selvom vi ikke forstod det dengang.
Jeg kan huske, at jeg pakkede min taske
og lagde nogle billeder i, der hang på mit soveværelse,
hvilket jeg normalt ikke ville gøre,
hvis vi skulle hjem igen.
Vi tog dem ikke seriøst.
Jeg husker,
at jeg engang var i Lafitte- boligbyggeriet under en orkan,
og de holdt en orkanfest.
Der var en DJ, og alle fra området
var der. De dansede og spiste.
Orkanen kom dagen efter,
så vi skulle nyde det nu,
hvis der nu skete noget.
Men vi vidste, det ikke ville ske. Der ville slet ikke ske noget.
-Det skulle nok gå. -Min bedstemor sagde:
"Pak noget tøj."
"Tag alt, du skal bruge, og pak noget tøj."
Jeg tror, at mine venner og jeg
bare tænkte,
at det var overstået
på to eller tre dage, og så ville vi komme tilbage.
Så der var den uskyldighed,
og det at vi ikke troede, det var noget stort.
Vi var i det sociale boligbyggeri Lafitte,
og mine brødre og jeg legede med andre børn.
Jeg kunne mærke en meget kold vind.
Det blæste rigtig meget, og det var meget koldt.
Den søndag inden stormen var jeg i kirken.
Og præsten sagde... Og det glemmer jeg ikke.
Præsten kiggede min far i øjnene. Han sagde: "Tager I væk i dag?"
Han sagde nej, og præsten kiggede bare.
Og så gik vi.
Jeg kiggede tilbage,
og præsten kiggede på os, som om han var forvirret.
Den dag glemmer jeg aldrig.
Den søndag vågnede vi, og min mor var helt urolig.
Hun sagde: "Vi rejser. Og det er ikke et spørgsmål."
"Jeg siger dig, vi rejser."
"Vi skrider herfra og rejser et sted hen."
Min mor er en person med drømme.
Nogle gange bliver de drømme
manifesteret i noget i familien.
Hun er meget spirituel.
Så da hun sagde:
"Gud siger, vi skal rejse," tvivlede vi ikke på det.
Vi skulle bare rejse.
"Vi skal ud. Begynd at pakke."
Og alle rejste sig.
Børnene virkede ikke bekymrede for stormen,
for de vidste ikke, hvor alvorligt det var.
Vi skyndte os ind i bilen,
og vi tog tøj med til en weekend.
Vi er blevet evakueret før,
men der var noget surrealistisk over det denne gang.
New Orleans skal være forberedt
på, hvad kunne blive en orkan,
på 280 kilometer i timen.
Vi snakker uden tvivl om
-diger, der vil flyde over. -Ja.
Byen var i en kaotisk tilstand.
Der var folk på tankstationer i timevis. Benzinpriserne steg.
Folk bandede og råbte,
og alle så meget usikre ud.
Det lød som ragnarok udenfor,
men jeg ignorerede det.
Så gik strømmen ud.
Så jeg sad og lyttede til regnen.
Jeg kan høre dyr, folk, der græder.
Regn og vind.
Jeg gik ind til min far, for jeg var bange.
Men jeg kunne se ud af huset,
for vi havde en skærmdør på siden af huset.
Jeg ser alle mulige ting, der flyver rundt,
og træer, der er ved at blive revet op af jorden.
Da gik det op for mig, at det var alvorligt.
Jeg kan huske, at det var meget sent.
Det må have været omkring midnat.
Jeg var oppe med min mor og mine brødre,
og vi kunne høre en høj lyd. Et bum eller et bang.
Noget i den stil. Det var meget højt.
Hvad var det?
Digerne. De knækkede.
Jeg ved det ikke.
Så blev det roligt, og jeg gik i seng.
Jeg vågnede ved,
at en af mine onkels venner bankede på min mors dør.
Hun gik ud, og det var oversvømmet.
Da stormen nærmede sig New Orleans,
var min familie og jeg på vej væk.
En tur, der skulle vare to timer, blev til 13 timer...
BIBELEN
...på grund af trafikken.
Mine forældre var bange.
Vi havde det varmt, og det var mørkt.
LY FOR EVAKUEREDE
Vi stoppede i en meget landlig
og uhyggelig by i Louisiana.
De lavede et loppemarkedet om til husly
for folk fra New Orleans.
Jeg ved ikke, om det var på grund af trætheden,
eller fordi jeg var lidt bange,
men jeg husker det svagt.
Jeg husker, at vi gik ind i et hjørne,
og alle børnene skulle ligge på et hårdt gulv.
Jeg tænkte hele tiden på Tina og mine fætre og kusiner.
De var blevet i New Orleans.
Mine drømme var sindssyge den nat.
Vi vågnede, og pressen var der.
Den lokale nyhedsstation var der.
Og jeg kan huske, de hentede
et fjernsyn som i 90'erne,
når man var i skole, og man havde fri leg.
Når læreren rullede fjernsynet ind.
Det gjorde de der, så vi kunne se nyhederne.
Jeg husker,
at jeg så New Orleans under vand.
Jeg så Circle Food Store under vand.
Det var Tinas nabolag. Det var mine fætres nabolag.
Som barn tænkte jeg:
"Nabolaget er under vand, så det er mine fætre nok også."
Jeg spurgte en af de voksne:
"Hvis alt der her er under vand,
hvad er der så sket med menneskerne? Hvor er de?"
Og hun
kiggede mig i øjnene og sagde:
"Alle, der blev i New Orleans, er døde!"
Jeg begyndte at græde med det samme.
Det, jeg så i fjernsynet og hendes ord, fik mig til at tro på det.
Alarmcentralen...
Jeg skal have hjælp. Jeg dør på loftet her.
Vandet er begyndt at stige, og jeg drukner.
Kan du komme op på taget, hvis det bliver nødvendigt?
Jeg sidder fast på loftet.
Mig, min søster og min mor.
Der er vand i hele huset.
Vi er under tre meters vand, og vi prøver at komme ud.
Vi har en baby. Vi er fem. Vi er meget bange.
Vi åbnede loftet. Vi slog et hul i loftet.
Helikopteren flyver forbi os.
Helikopterne flyver forbi og vil ikke stoppe.
Vi sidder på verandaen og ser på vandet, der stiger,
og vi kan ikke komme ud. Det stiger bare.
En fordel, vi havde i New Orleans,
var vores familie
og varmen i vores hjem.
Vores huse er hyggelige. Vi er gæstfrie.
Husene dufter af god mad.
Jeg ved, hvad Tinas hjem betød for mig.
Og jeg ved, hvor behageligt og varmt der var.
Forstår du?
Det er et af mine favoritter.
Det er mig, Quentin, Kiyara, Shirley og min mor i baggrunden.
Og det er huset.
Her boede Tina før Katrina.
Som du kan se, er der træpaneler.
-Hallo? -Hvad så, Tina?
Hvad så?
Jeg havde ikke set Tina og mine fætre i årevis.
Jeg kunne dufte Tinas sovs og ris hele vejen til Shreveport.
-Hvad sker der? -Hej, skat.
-Hvad så? -Jeg sagde "Gud, jeg håber..."
Jeg er ikke kameraklar. I har mig på kamera.
Klassiker fra New Orleans.
-Big Shots. Forstår du? -Åh Gud. Ja.
Kom nu. Kom med det.
KUSINE TINA
Jeg drikker den varm.
Den behøver ikke være kold. Jeg drikker den varm.
Som jeg sagde,
det var en del af min depression, da jeg var ensom og havde hjemve.
Jeg holdt op med at børste mit hår.
Det blev så tykt og stort,
så jeg sagde: "Jeg kender ikke nogen her."
"Jeg behøver ikke bruge tid på mit hår."
Jeg blev til en eneboer. Forstår du?
Jeg sagde bare: "Mit hår skal være naturligt."
Det ser godt ud.
Da stormen ramte...
10 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...sov alle, eller også var de ved at stå op.
3 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Pludselig kunne vi mærke, at huset...
11 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...lød som et tog. Det rystede og var ustabilt.
Min mand bad mig kigge ud ad vinduet.
Vandet var ved vinduet, så vi var omringet af vand.
Vi var omringet af vand.
Da vandet kom ind, tænkte jeg kun...
Jeg var chokeret over,
hvordan det var. Det var som i en film.
Vandet kom ind, og vi prøvede at flygte.
Vi løb ud bag huset.
Vi sad på sengen, og vandet var så højt her.
Mens vi sad på sengen.
En hund og en fyr flød rundt.
Hunden var død, og den flød i vandet.
Den flød rundt uden for vores hus.
Alle prøvede at finde ud af,
hvordan de skulle håndtere det, der foregik.
-Ja. -Så jeg sagde:
"Lad os synge."
Og det gjorde vi så. Vi sang hymner. Vi sang R&B.
Vi havde vores eget kor.
Og i to dage, mens verden troede,
der ikke var nogen tilbage i byen, sad vi stadig på loftet.
Båden kom ind i stuen,
fordi den forreste del af huset kollapsede.
Og vi kom ud.
Der var en uhyggelig stilhed.
Og alle var overvældede,
fordi byen og nabolagene var under vand.
Vandet var så dybt. Man kunne se en lille del af stop-skiltet.
Det var helt stille.
Man kunne ikke engang høre fuglene.
Det var ligesom Syndfloden i Biblen.
Der var vand over alt.
Man er omringet af vand.
Man leder efter duen,
der giver tegn på land, men der var ingen fugle.
Jeg kiggede tilbage og så,
at mit hus var det eneste tilbage.
Jeg troede, at vi ville dø.
Møblerne flød rundt.
Når man kigger udenfor, er der ingenting.
Vi skulle dø der.
Sådan er det bare. Så vi var strandede.
Vi var der ikke i bare en dag eller 12 timer.
Vi var der i tre dage.
Vi blev reddet og sendt til
et sted, der lignede en koncentrationslejr.
Jeg ville aldrig kæmpe for landet.
Jeg kan ikke være afhængig af det.
Jeg ville aldrig kæmpe for det på baggrund af orkanen Katrina.
Jeg var 11, da jeg tog det valg.
VELKOMMEN TIL NEW ORLEANS
Vandet var der.
Jeg gik ud og tænkte: "Hvad?"
Jeg kiggede rundt og hørte en masse skrig.
Naboen havde en båd.
Jeg ved ikke, hvor den kom fra, men han havde den og sagde:
"Jeg tager jer med til broen."
Vi tog til kongrescentret,
og det var underligt.
Der lå en død mad på gaden. Det var skræmmende.
Jeg tænkte: "Dør jeg også?" Jeg begyndte at anfægte ting.
Jeg kunne lugte afføring
fra badeværelset, og folk så
meget triste ud.
Jeg tænkte bare: "Jeg burde ikke være her."
Sådan havde jeg det. Det virkede surrealistisk.
Jeg vil ikke græde.
-Undskyld. -Det er i orden.
Tag dig god tid.
Det er i orden. Vent, så,
har du snakket om det her før?
Nej.
Hvorfor?
Måske fordi jeg aldrig er blevet spurgt.
Kan vi tage en pause?
Er du okay?
Jeg er træt.
Vi skal bo herinde. Så dårligt!
Der er babyer herinde, og her er uhygiejnisk!
Det er virkelig slemt her!
Børn brænder op! Få os ud herfra!
Flere personer er døde her...
ET BARN, VI IKKE KUNNE GLEMME
...og jeg vil ikke være en af dem.
De siger, hvad de vil gøre, men de gør ingenting for
at hjælpe og med at overleve.
Vi har brug for hjælp herude. Det er skamfuldt.
Det er skamfuldt, at der er
over 3.000 personer herude uden hjem og husly.
-Hvad vil de gøre? -Jeg tænkte ikke
over det. Jeg så en kameramand,
gik op til ham...
9 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...og fik mit ansigt tæt på kameraet.
Jeg talte meget velformuleret.
Jeg talte for folk,
der ikke kunne tale selv.
Der var nogle omstændigheder,
der var helt uacceptable.
Min bedstemor løb tør for insulin,
og hun var diabetiker.
Men jeg vidste ikke,
at hun kunne klare sig uden.
Jeg følte dengang, at det var en nødvendighed.
At hun skulle bruge det.
Dengang var min bedstemor alt for mig,
så jeg var skræmt
og virkelig bange for at miste hende.
Min bedstemor er diabetiker. Hun er 76 år gammel.
Hun er løbet tør for insulin. Hvad skal hun gøre?
Hun ved ikke, om hun overlever. Vi ved ikke, hvad vi skal gøre.
Vi skal have hjælp.
Folk har mistet deres hjem.
Folk havde ikke mad og vand. Det var varmt derude.
Folk gjorde, hvad de var nødt til.
Jeg hader, hvordan de portrætterer os i medierne.
Der står, at sorte familier plyndrer.
Men en hvid familie vil bare have mad.
Jeg glemmer aldrig det, jeg så i dag.
Plyndringen var så overvældende.
Byen er ødelagt af orkanen.
Og nu bliver den ødelagt af indbyggerne.
Vi vil have hjælp!
Du sagde, vi skulle kalde, hvis vi får brug for hjælp.
Vi beder Dig i Jesu navn.
Der er ingen som Dig.
Der er gået fem dage, fordi vi er sorte.
Og USA hjælper fattige og sorte
så langsomt som muligt.
Bed til Gud! Gud, vi ved, du nok skal hjælpe os.
Nu tilhører det Gud.
Det er racistisk.
George Bush er ligeglad med sorte.
Du ved ikke, hvor du skal hen.
Børn blev skilt fra familierne.
Familier blev adskilt og sendt tilfældige steder hen.
Mine fætre blev fordrevet, fordi deres hjem var ødelagt.
Orkanen Katrina har forårsaget en af de største fordrivelser
blandt sorte i historien.
Det lort skete under slaveriet,
og det skete i 2005.
Jeg kan huske, jeg sad på et motelværelse med min mor
og far og tænkte på, hvornår jeg kunne komme hjem.
17 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Det gik fra uger til måneder.
Og pludselig boede jeg i Mississippi.
Jeg tog til Houston.
13 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Vi var på hotel.
Vi kunne ikke blive på det dyre hotel,
så hvad skulle der ske?
14 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Hvor skulle vi tage hen?
For mange mennesker var det...
14 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...første gang, de forlod New Orleans.
Folk rejste aldrig.
Jeg var sidsteårselev...
17 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...da det gik op for os, vi ikke kunne tage hjem,
så vi flyttede til Dallas.
Vi var der i et år, inden vi flyttede igen.
Vi havde ikke rigtigt...
18 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Vi mistede alt.
Det var første gang, jeg blev kaldt flygtning.
12 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Jeg er fra USA. Forstår du?
Det er mit land, men jeg bliver kaldt for flygtning.
13 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Børn i skolen sagde: "Han er flygtning."
"Plyndrede du? Plyndrer du meget?"
Inspektøren spurgte, om jeg ville passe ind.
16 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Hvad er det for noget at spørge en pige om, som lige er kommet fra
et hus, som var under tre meter vand?
"Tror du, du vil passe ind her?"
Fandeme nej. Jeg gider ikke passe ind her.
Spændingerne har eskaleret her.
Der har været slåskampe mellem folk fra New Orleans og fra Houston.
Politiet i Houston siger, at de evakuerede enten har været ofre
eller mistænkte i omkring 20 % af drabssagerne i byen.
Mere end det dobbelte af gennemsnittet.
Det var to uger efter, vi tog til Lafayette.
Det var ikke nemt at tilpasse sig til det nye sted.
Jeg tror,
vi tog alt for tidligt i skole igen.
Jeg husker ikke noget af det, de lærte os.
Vi blev i Lafayette i omkring otte måneder. Det føltes som to år.
Folk i Lafayette vidste, vi ikke kunne tage hjem til New Orleans.
De prøvede at gøre overgangen
så nem som mulig for børnene.
Da du begyndte at spille football
og gå til aktiviteter i skolen,
gik det fint.
Du vil ikke engang hjem derfra.
Folk, vi boede hos, ville have os til at blive i skole.
Det samme med træneren.
Du skulle spille videre.
Det var god terapi.
Mine børn klarede det fint.
Hvordan tror du, orkanen Katrina påvirkede
familien og børnene?
Hvordan den påvirkede dem?
Jeg ved ikke, hvordan den påvirkede børnene,
for de sagde ikke noget.
De sagde ingenting.
Det var en normal hverdag.
Jeg så det som en almindelig hverdag.
Jeg spurgte altid, hvordan I havde det,
og I sagde alle sammen, at alle havde det fint.
Du plejede bare at lukke dig inde på dit værelse,
og jeg spurgte, om du var okay.
Men det virkede, som om der ikke var noget galt.
Du sagde i hvert fald ikke noget.
Det var en stor dag i New Orleans. En måned efter Katrina
er politiet begyndt at lade folk komme tilbage til tre store nabolag.
Det er tydeligt,
at byen ikke bliver den samme igen.
Men vi kan nu se, hvordan den ændrer sig.
New Orleans og French Quarter fortsætter uanset hvad.
Det bliver en anderledes by,
men mange ting ændrer sig ikke.
De ting, der ikke ændrer sig,
er steder som Cafe Du Monde og Jackson Square.
Der er en liste over institutioner,
som altid har været her.
Byen var ikke klar til at tage imod os alle.
Men arbejderne skulle komme tilbage,
så der kunne komme gang i turismen igen.
Det er bedstes hus.
Jeg ville ønske, det var hele huset.
Jeg ved ikke, hvordan det bliver.
Åh Gud.
Hvornår kom du tilbage til New Orleans?
Så snart de åbnede op igen,
sagde min oldemor:
"Det er tid til at tage hjem. Jeg vil hjem til mit hus."
Forstår du?
Vi pakkede og rejste hjem.
-Hvad så I? -Spøgelser.
Der var ingen. Det var en spøgelsesby.
Der var vragrester overalt.
Døde dyr. Jeg så min hund, fordi jeg ikke kunne tage ham med.
Der var meget sorg.
Jeg så folk, der var i smerte.
De var rådvilde.
De vidste ikke, om bedre tider ville komme.
Det var dystert overalt.
Og så vidt jeg husker,
var det sådan hver dag i lang tid.
Jeg skulle i skole igen,
så vi kom tilbage til New Orleans.
Jeg boede i en trailer,
som var fyldt med formaldehyd.
Okay, så...
De satte jer i campingvogne, som var fyldt med gift?
Ja, fordi de var billige.
De købte campingvogne, som ikke var i brug,
fordi de var fyldt med formaldehyd.
Det er endnu et nederlag for ofrene af orkanen Katrina.
Der er fundet giftige mængder af formaldehyd
i mere end 500 campingvogne i Louisiana og Mississippi.
Nogle havde mere end 40 gange så meget som de fleste moderne hjem.
To år senere,
når jeg lå på ryggen, lagde jeg mærke til
en bold, der stak ud af min mave.
Jeg ignorerede det i noget tid,
indtil jeg begyndte at få helbredsproblemer.
Jeg tog til lægen og fandt ud af,
at det var en svulst, som var kommet, fordi jeg boede i den trailer.
Man kunne lugte død.
Der var stadig lig i vejkanten,
træer, døde hunde og døde fugle.
Der var maddiker og skrald overalt.
Jeg glemmer aldrig den lugt.
Mine forældre gik hen for at se til huset,
og jeg husker, at jeg tænkte:
"De tager nok mit legetøj med."
Jeg husker, da de kom ud af bilen,
og de havde en halvfyldt pose med.
Det var ting fra hele huset.
Jeg troede, det kun var mit værelse.
Der slog det os første gang,
at vores virkelighed var væk.
Sådan er det, når ingen spørger ind til det.
For det er første gang, jeg siger det højt.
Alt, der er en del af dig,
blev reduceret til en skraldepose.
Men omfanget af det bliver værre, når man begynder at indse,
at det er hele nabolaget.
Ingen bor der mere.
Og når man begynder at se
liv, der er mistet, er det helt ufatteligt.
Meget af ens identitet er, hvor man kommer fra.
Især ens nabolag.
Og nabolaget er ikke det samme mere.
Huset er der ikke mere. Hvad gør det ved identiteten?
Efter stormen
tog jeg til mit gamle nabolag og sad på en veranda.
Huset var spærret af,
men jeg ville stadig gerne være der.
Jeg sad der i timevis.
Mine forældre besluttede, at det var tid til at tage hjem igen.
Så vi tog afsted.
Dette er skuret. Alt der var i det.
Cyklerne og...
Selvom mit hus stadig var der, var New Orleans, som vi kendte det, væk.
Det er noget af et tab.
Jeg husker os alle i nabolaget inden Katrina.
Ens nabolag var vigtigt for, hvem man var.
I det mindste havde man sin familie.
Man havde sit fællesskab. Man havde sine folk.
Alle passede på mine børn i nabolaget.
Vi passede på hinandens børn.
Inden Katrina behøvede man ikke forlade nabolaget,
for nabolaget havde alt.
Børnene legede udenfor. Det var skønt.
Når man tænker over det, var det virkelig afrikansk.
Kun sorte mennesker.
Det var det eneste, man så, og tænkte på.
Det var The Big Easy.
Generationer efter generationer levede på samme måde.
Intet ændrede sig.
Men efter Katrina...
Fordrivelsen af sorte samfund over hele byen
begyndte at have en afsmittende virkning,
for man var ikke i det fællesskab, man hørte til.
Man var sat ind i koncentrerede områder.
Territoriale mennesker,
som er stolte af, hvor de kommer fra,
kom ind i dele af byen,
fordi de blev fordrevet eller mistede deres hjem.
Huslejen steg i hele området,
fordi nye mennesker kom til.
Overvej, hvad det gør ved et fællesskab. Det destabiliserer det.
Q93, WQUE-FM New Orleans.
-Mindre snak, mere musik. -Ja!
-Q93. -Nummer et...
Jeg husker, at vi tog tilbage.
Der var mærkelige huse. Jeg syntes, det var så underligt.
Der var solpaneler på toppen,
og dengang vidste jeg ikke, hvad det var.
Jeg føler, at de prøver at lave det om
til et nyt fællesskab med hvide mennesker.
Der kommer hvide ud af husene
over for socialbyggerierne, og vi tænker bare:
"Hvad sker der?"
De hvide tog over, fordi huslejen steg.
Så nabolagene er helt anderledes nu.
Byfornyelsen var i gang før stormen, men Katrina fremskyndede den.
Følelsen af fællesskab i New Orleans er anderledes nu,
fordi folk flytter så meget.
Man kan bo i Eighth Ward i et år
og flytte til 13th året efter.
Man lærer ikke nogen at kende. Man snakker måske med naboen,
men det er ikke som før.
Man er ikke rodfæstet.
Børnene er ikke rodfæstet som før stormen.
Da jeg kom tilbage efter Katrina,
troede jeg, at alt ville blive normalt igen.
Men fordi min fætre og kusiner ikke kunne komme tilbage...
...var jeg ensom og kedede mig.
Jeg tog til steder i New Orleans,
som mine forældre havde afholdt mig fra som barn.
Min mor kunne ikke lide naboernes børn, som jeg hang ud med.
Men så mødte jeg Jacquez.
14 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Vi kaldte ham Jac.
En dag skulle mig og en anden dreng slås ved busstoppestedet.
Og det var uden grund.
Og da vi skulle begynde,
hoppede Jacquez, fordi jeg var fra hans nabolag,
ind foran mig og stoppede det hele.
Senere var han som en storebror for mig.
Han var den eneste, der snakkede om fremtiden og om college.
Min mor har altid haft det her kamera hjemme,
så jeg tog det en dag og begyndte at filme ting i mit nabolag.
Jeg elsker dig.
Jeg elsker også dig.
Det er vildt.
Den er fed. Den er lækker.
Hvad sker der med den?
-Hvad er det? -Languster, krabber og rejer.
Jac fik mig til at føle, jeg kunne gøre alt, jeg satte mig for.
Jacquez var så stolt, da jeg dimitterede.
Hvilket er...
Edward dimitterede. Wayne, Tom, Clack, hele familien. Shaq.
Han og Tom købte en trikot.
Og Jac!
Volden i New Orleans var der stadig.
Folk fra forskellige fællesskaber blev blandet sammen,
hvilket betyder, at der var nye sorte mennesker,
som ville skabe et ry, og som var territoriale.
Og så er der folk, der allerede havde territoriet.
De tænkte, det var deres.
Så der var meget skyderi.
Der var mange skyderier og slåskampe.
Små børn, som ville være mordere, når de blev store.
De ser folk med pistoler og tænker: "Åh ja."
Børn vil gerne være farlige nu.
Sådan er det nu. De vil være gangstere.
De vil ikke være noget specielt, når de bliver store.
De vil have det liv.
"Lad mig få mit Dickie-kluns på. Nu er jeg hård."
Efter stormen
vil man ikke engang leve det liv i den verden.
Man behøver ikke at bo i "ghettoen".
Men du kan blive ramt af vold i New Orleans, fordi det er spredt.
Det er tilfældigt.
Du kan blive skudt når som helst på dagen.
Politiet blev tilkaldt på hjørnet af Whitney Avenue
og Landry Street ved middagstid i går.
De fandt den 23-årige Jacquez Young død i en bil.
En anden 20-årig mand er kørt til hospitalet.
De er begge blevet skudt flere gange.
Vidner fortæller, at de har set flere personer
i en hvid F-150 køre hen til bilen og skyde.
Det fuckede mig fuldstændig op.
Sådan...
Jeg ved det ikke.
Der, hvor jeg er fra, ved vi det.
Vi ved, at nogen ikke vil blive gamle med os.
Vi ved, at nogen en dag enten vil blive offer
for fængselssystemet eller vold.
Eller stoffer. Vi ved det.
Men jeg troede ikke, det ville blive Jacquez.
Jeg tænkte: "Hvis det kan ske for Jacquez, kan det også ske for mig."
Jeg var trist, men jeg var mest rasende,
fordi vi lod det ske.
Og når jeg siger "vi", mener jeg mit nabolag.
Jeg mener samfundet og USA.
Det gjorde mig virkelig rasende.
Det er de forhold, vi lever under.
Forhold, hvorunder en som Jac
kan blive skudt ned midt på gaden.
Buckles!
-Hvad så, Buckles? -Snapchat!
-Det er ikke Snapchat. -Buckles!
Du set træt ud bag kameraet. Film dem.
Lad mig se det. Jeg filmer jer, fordi I ser trætte ud.
Tre måneder efter Jacquez' død
fik jeg tilbudt et job som medielærer på en skole.
Hvad så, elever?
At være omkring de børn var terapeutisk.
De var energiske, og jeg kunne se så meget håb i dem.
Introduktionsvideo.
Vent. Du ser godt ud!
Ikke endnu.
Da de begyndte at filme hinanden, blev de ret dybe.
Lad os tage en session.
Ro på sættet.
Hvad er det værste, du har oplevet i livet?
4 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Jeg ved det ikke.
Jeg tror, det var Katrina. Det må nok være det værste.
Jeg var lidt bange...
3 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
...for jeg vidste ikke, om vi ville overleve.
3 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Jeg bliver nervøs, bange og paranoid.
Vi filmer nu. Hvem er det?
Det var tydeligt, de elever havde oplevet meget.
Især uden for skolen.
Verdensproblemer. Calvin.
3 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Værsgo.
Jeg hedder Calvin Baxter, og jeg går på Edna Karr High School.
Fortæl mig om den nat.
Hvad skete der?
Jeg tog i butikken for at købe noget gaze.
Da jeg gik ud og gik ned ad gaden,
opførte en betjent sig underligt og skød efter mig.
Her i området omkring mit hjerte.
Det er 5 cm fra hjertet. Jeg kunne være blevet ramt.
Jeg nåede at tage på hospitalet selv.
Hvor mange skud var det?
Han skød 17 gange.
Og hvor mange ramte dig?
-Én. -Du er heldig.
Ja. Derfor går jeg med pistol.
Jeg føler, jeg skal beskytte mig selv.
Jeg ved ikke, hvornår der sker noget.
Så jeg skal have den på mig.
-Selv som 15-årig? -Ja. Det er ligemeget.
Efter alt det lort, man går igennem,
bliver man immun over for smerten. Det bliver følelsesløst.
Man er vant til det, så man tænker: "Fuck det."
Man bliver immun over for følelsen. Man bliver kold og ligeglad.
Hvad gør det ved et barn?
Det traumatiserer det. Man bliver kold.
Alt ændrede sig efter Katrina.
De skulle genopbygge alt.
Og mange bygninger...
Der var ungdomscentre før Katrina.
Der er ikke mange af dem nu.
Hvad betyder det?
Børn får ikke meget vejledning her.
De har ikke et sted at tage hen efter skole.
Flere dropper ud af skolen. Flere ryger i fængsel.
De har bygget et nyt fængsel, hvor børn kommer ind.
Jeg har set et ni-årigt barn ryge tjald.
De skal have flere jobs, flere ungdomsprogrammer, flere mentorer,
mere rådgivning og vejledning.
Klip.
Okay.
SKOLEVAGT
Ved at arbejde med unge i New Orleans...
-Hvad er... -Blaine, kom ind.
-Ja. -Kom ud bagved.
-Der foregår noget. -Lad os stoppe.
Kom, Rodney. Lad os gå.
Jeg stoppede lige et slagsmål mellem de to.
Nej! Gå væk! Lad mig være!
-Kom her. -Nej! Lad mig være!
Jeg bemærkede ikke mine og mine venners traumer, da jeg gik i skole.
Da jeg så det som lærer, var det tydeligt, at de børn
går igennem det samme, som jeg
og mine jævnaldrende gik igennem, da vi gik i skole.
Disse børns virkelighed er værre,
og jeg er i chok over, at man ikke kan hjælpe dem.
Carol Carter, Katrina Babies, første take.
Der er et synspunkt,
der irriterer mig, som går på,
at vi skal fikse børnene.
Det behøver vi ikke. Der er ikke noget i vejen med dem.
Hvordan får man nogen til at føle sig tryg? Tryghed er fundamentalt.
De er i miljøer, hvor de ikke føler sig trygge.
De går i skoler, hvor de ikke føler sig trygge.
Hvad gør det ved vores børn?
Det ødelægger deres mentale sundhed, fysiske helbred og deres velvære.
Hvordan finder man ud af, at man er i traumetilstand,
når man er i kamp-flugt-tilstand?
Kroppen producerer alle mulige kemikalier.
Det er stilstandstilstanden.
Homeostase er traumet og den kamp-flugt-tilstand.
Så er der det limbiske system,
som forårsager diabetes, hjertesygdomme,
højt blodtryk, nyresvigt
og andre problemer, som vores børn skal kæmpe med.
Hvad deres adfærd angår,
kan den tilskrives den tilstand.
Alle, som har været i den tilstand lige så længe som vores børn,
ville være vrede, have adfærdsproblemer
og reagere på samme måde.
De er ikke anderledes.
Der er ikke noget i vejen med dem. De gør, hvad deres kroppe
giver besked på, for det er det, traumer gør ved mennesker.
Sådan har jeg det.
Jeg kan ikke altid beskrive det,
men det er sådan, jeg har det.
Det er min fjerde lektion. De gør det lige nu.
Det er Kwani. Sig hej, Kwani.
-Hej. -Hej.
Det er min klasse. Det her er Kayla.
Alle laver deres arbejde. Kayla, hvad laver du?
For at komme igennem dagen
har jeg skubbet de ting væk.
Jeg var nødt til at se
mine elever gå igennem det, før jeg selv indså det.
Når jeg kigger på dem og det, de kæmper med,
knuser det mit hjerte.
Jeg er Shantrell Parker. Jeg er 16 år gammel.
5 ÅR GAMMEL UNDER STORMEN
Jeg er fra Fischer sociale boligbyggeri.
Familien til 20-årige Shantrell Parker
og 20-årige Gavonte Lampkin
skal accpetere deres død,
da de begge blev skudt og deres lig brændt i Algiers.
Jeg tænker stadig, at det var som en drøm,
som vi skal vågne op fra.
Kewone Carto siger, hun voksede op med 18-årige Shantrell Parker,
som blev dræbt samtidig med 20-årige Gavonte Lampkin den 29. juli.
Hun siger, at Lampkin var far til Parkers to børn.
Hvordan er det at være enebarn?
Jeg får, alt hvad jeg vil have,
og jeg sover roligt.
Jeg vil gå i skole og blive rådgiver.
Hvorfor vil du det?
Fordi jeg vil hjælpe folk,
fordi jeg selv har været igennem meget i mit liv,
og jeg ved, hvordan det føles ikke at have nogen,
eller når ingen er der for dig.
Hvordan føles det?
Man føler, at ingen er der for dig.
Der er ingen kærlighed. Ingen elsker dig.
Man skal altid have en ekstra skulder at læne sig op ad, når man er nede.
Ja.
Man får angst,
når man skal gå hen til sin bil.
Angsten for at køre bil,
sove ved vinduet eller bare at eksistere her i New Orleans
gør dig sindssyg.
Jeg tager andre steder hen
og føler mig helt fri.
Jeg elsker min by, men jeg siger bare,
at min angst er værst, når jeg er hjemme.
Intet beroliger mig mere end at være sammen med min familie.
Destinationen er til højre.
Tina sagde, hun savnede alle, da jeg var her sidst.
Ankomst.
Vi er tilbage.
Jeg besluttede mig for at samle fætrene til en genforening.
Hej.
Hvad så?
Vi har alle med.
Ja.
Det havde vi brug for.
Tina bliver så glad.
-Jeg ved det. -Erica.
Hvad hedder alle sammen?
Hun sagde: "Hvad hedder alle sammen?"
-RyRy, Kai. -Okay. Kai.
Hvad så?
Festen bliver stor.
Det er hårdt at snakke om Katrina,
fordi det kræver sårbarhed.
Du ved...
Man skal anerkende, at noget ubehageligt er hændt en.
Hvordan kommer man sig, hvis man ikke kan være sårbar?
Der er gået årtier siden Katrina.
Meget er blevet genopbygget
i de årtier, hvor man ikke snakkede om det.
At fortælle historien om Katrina
har været en del af min bearbejdning.
Jeg vidste ikke, at noget måtte bearbejdes.
New Orleans er en afrikansk by.
Vi er mundtlige mennesker, som sidder omkring et bål
og fortæller historier, som går videre i generationer.
Det har været terapeutisk.
Katrina er ved at blive en folkefortælling,
og vi er fortællerne.
Ved at fortælle min historie
blev rigtig mange inspireret til at fortælle deres.
De vil gerne snakke om det, fordi de ved, de ikke er alene.
Ingen skal gå igennem det i så ung en alder.
Jeg prøver at ændre mig.
Jeg vil have noget bedre i livet. Jeg vil have en familie.
Når jeg ser videoerne...
Man klarer den, men man skal tro på det.
Min rejse nu handler om at være den bedste udgave af mig selv.
Jeg vil lære nye ting,
og det motiverer mig til at kæmpe videre.
Jeg har ting, jeg gerne vil opnå og steder, jeg gerne vil besøge.
Jeg er ældre. Se mig nu. Jeg kom igennem det.
Hver gang de giver mig en ny diagnose
som diabetes,
jeg fik på grund af alt det der, prøver jeg ikke at tænke på det.
Hvordan havde mit liv været, hvis jeg ikke havde boet i den campingvogn?
Jeg fortæller ikke min historie,
fordi man skal have ondt af mig.
Jeg ville ikke være en kræftpatient.
Man skal kigge på mig
og se den person, jeg er.
Den person, jeg var, inden jeg blev syg.
Jeg vil bare gerne være mig.
LEVER MIT BEDSTE LIV
Når alt omkring en er bygget op sådan,
at man ikke skal kunne overleve,
bliver man modstandsdygtig og kan hjælpe sig selv.
Nogle gange føler jeg, at modstandsdygtighed er et værktøj,
for de vil have folk til at tro, at alt er okay.
"De folk har det godt. De er stærke."
"Se, hvad de har kæmpet sig igennem."
Jeg kan se, at jeg er mostandsdygtig.
Det skal jeg sige. Ikke jer.
Og idéen om at New Orleans er genopbygget...
Det er den ikke.
Selvom vi er modstandsdygtige, får vi ikke, hvad vi har mistet.
-Har I det sjovt? -Ja.
Jeg er for lækker til TV.
Okay, skat.
Tekster af: Ajla Rekovic