Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Eilen se oli luonnonilmiö.
Tänään - suuronnettomuus.
Rakas New Orleansimme, johon Katrina iski koviten.
Kaksi rantavallia, jotka pidättelivät -
Pontchartrain järven vesiä, ovat sortuneet.
Ja kun vesi nousee kaupungissa, ei ole välittömiä vastauksia,
miten ja milloin vesi saadaan jälleen pois -
tai mitä jää jäljelle.
Kaikki, mitä New Orleans koskaan oli, on vaarassa hukkua tänään.
YHDYSVALTOJEN RANNIKKOVARTIOSTO
SIIRRETTY
Onneksi olkoon, Naquanta.
Se olen minä.
Myrskyä ennen ei ollut mitään parempaa kuin olla perheeni kanssa.
Etenkin serkkujeni.
Muistan vieläkin viimeisen kerran.
Oli elokuu 2005, ja kesä oli lopuillaan.
Se tarkoitti yhtä asiaa.
Takaisin kouluun -juhlaa Tinalla kaikkien serkkujeni kanssa.
Tinan talo oli kaikkien sukuni lasten ajanviettopaikka,
koska hänellä oli neljä omaa lasta, jotka olivat parhaita kavereitani.
Muistan vieläkin sen viikonlopun kuin eilisen.
Minä ja serkkuni ulkona leikkimässä, vitsailemassa -
ja nauramassa ilman mitään huolia.
Tina teki tavanomaisen ateriansa, kastiketta ja riisiä.
Muistan vieläkin, miltä se tuoksui.
Leikimme ulkona tunteja, kunnes katuvalot syttyivät.
Kun menimme sisälle ja söimme, kasauduimme yhteen huoneeseen -
nauttimaan toistemme seurasta ennen kuin vanhemmat hakivat meidät.
Se on poikasi!
Nähdään. -En olisi ikinä uskonut -
sen olevan viimeinen kerta, kun olemme siinä talossa.
No niin.
Myrskystä saakka -
tuntuu kuin kaikki olisivat vain jatkaneet eteenpäin.
Amerikassa, varsinkin katastrofien aikaan,
mustat lapset eivät ole edes ajatus.
Hurrikaani Katrina ei ollut yhtään sen erilaisempi.
Katso, siinä on soitto...
Niin suuren menetyksen jälkeen,
miksei kukaan kysynyt olemmeko me kunnossa?
Kukaan ei kysynyt lapsilta, miten heillä menee.
EDWARD BUCKLES, JR. 13-VUOTIAS MYRSKYN AIKAAN
Joten minä kysyn.
Valmista? Cierra,
Katrina Babies, otto yksi.
Lolly, Katrina Babies, haastattelu, otto yksi.
Olin 11-vuotias,
ja ensimmäinen asia minkä muistan: minut herätettiin unesta.
Ensimmäinen muistamani asia -
oli vain juoksemisen ääniä käytävältä...
Ja äitini sanoi:
"Ylös, ylös, ylös, pitää mennä."
Jotain sellaista on erittäin vaikea unohtaa.
Perjantaina olin koulussa, kuljin käytävillä kavereiden kanssa.
Maanantaihin mennessä olin, hitto vie, katolla.
Äitini on kotona itkemässä. Mummini on kotona itkemässä.
Kotimme on tuhottu.
Se oli ihan liikaa. Vaikka olin nuori -
enkä stressannut niin kuin vanhempani stressasivat,
mutta minä vain... En vain voinut hyvin.
En voinut ajatella kunnolla.
Saitko koskaan mahdollisuutta puhua tästä jollekin?
Koulussa? Terapiaa tai jotakin?
En.
Aloin haastatella ihmisiä, enkä tiennyt mitä tein,
mutta ajattelin vain, että tämä tarina täytyy kertoa.
No niin. Pyöriikö?
Kyllä.
No niin. Katrina Babies, Betty Buckles.
Betty "Pysy valmiina" Buckles, otto yksi.
Miksi näytät niin pelokkaalta ja vakavalta?
En tiedä. Tarkoitan... -Sen ei tarvitse olla pelottavaa.
En pelkää.
Esittele vain itsesi.
Kerro nimesi...
Sano nimesi ja kuka olet.
Mitä tarkoitat, kuka olen? -Niin.
Siis niin kuin äitisi? -Niin.
Isä, mitä muistat vanhempana käyneesi läpi,
kun hurrikaani Katrina lähestyi? Koko prosessi -
hurrikaani Katrinasta? -Hyvä kysymys.
Koska minä, vaimoni ja suku -
olimme päättäneet ensin, että me kaikki jäisimme.
Me vain odottaisimme sen menevän ohi.
Mutta sinä aamuna, viimeisenä lähtöpäivänä -
vaimoni muutti mieltään ja sanoi:
"Meidän olisi parasta lähteä." En ollut kiistelytuulella,
joten sanoin: "Hyvä on. Pakataan ja lähdetään."
Olin kuullut myrskystä varmaan jo viikon tai kaksi.
Sitten Ray Nagin tuli ja kehotti -
ottamaan myrskyn vakavasti -
ja viemään perheet pois täältä.
Joten sanoin isällesi: "Meidän pitää lähteä."
PORMESTARI RAY NAGIN
Naiset ja herrat, olisipa minulla teille parempia uutisia,
mutta kohtaamme myrskyn, jota monet meistä ovat pelänneet.
En halua aiheuttaa paniikkia, mutta haluan asukkaiden ymmärtävän,
että tämä on hyvin vakavaa ja korkeimman luokan myrsky.
Sen takia olemme ottaneet tämän ennennäkemättömän askeleen.
ODOTAMME UUTISIA NEW ORLEANSIN PORMESTARILTA
Emme voi vain nousta ja lähteä.
Meillä ei ole kulkuneuvoa. Elämme kädestä suuhun.
Emme pysty vain lähtemään.
20. ELOKUUTA 2005
Odotatko myrskyä?
Aiotko odottaa myrskyä? -En.
Hurrikaani. -Miten menee? Ihmiset odottavat -
hurrikaania, aivan kuin se ei olisi mitään.
Mielipiteeni hurrikaaneista,
ajatukseni niitä kohtaan oli, että niitä tulee aina.
Ne vaikuttivat tulevan New Orleansiin,
mutta kääntyisivät viime sekunneilla.
Mummini jankutti,
että alempi 9. piiri on merenpinnan alapuolella.
Ettemme voi jäädä tänne.
Pakkasimme, ja muistan,
että siinä oli jotain erilaista, vaikkemme tienneet sitä silloin.
Muistan pakanneeni laukkuni -
ja laittaneeni sinne jotain kuvia makuuhuoneeni seinältä,
mikä on sellaista, mitä ei normaalisti tehdä,
kun ajattelee tulevansa takaisin.
Emme ottaneet niitä tosissamme.
Muistan kerran,
kun olin Lafitte-asuinalueella hurrikaanin aikaan,
ja he järjestivät hurrikaanikorttelibileet.
Heillä oli siellä DJ. Kaikki alueelta -
olivat siellä tanssimassa ja syömässä.
Ja hurrikaani tulee huomenna,
joten me lopetetaan nyt,
ihan vain, jos jotain tapahtuu.
Mutta me aina tiesimme, ettei mitään tapahdu. Yhtään mitään ei tapahtuisi.
Meillä olisi kaikki hyvin. -Mummini sanoi:
"Pakkaa vaatteita. Pakkaa vain vaatteita.
Ota kaikki mitä tarvitset, pakkaa vaatteita."
Olen varma, että minä ja ystäväni,
me taas vain -
ajattelimme, että tämä on myös nopea,
kestää ehkä kaksi tai kolme päivää, ja sitten tulemme takaisin.
Siinä oli vielä sellaista viattomuutta ja sitä,
kun ei oikein ajatellut, että tämä on iso juttu.
Olimme Lafitte-asuinalueella,
ja minä ja veljeni leikimme ulkona muiden lasten kanssa.
Ja kaikki mitä tunsin oli kylmä tuuli.
Oli hyvin tuulista. Niin tuulista. Ja todella kylmä.
Kävin kirkossa sinä sunnuntaina, päivää ennen myrskyä.
Ja pappi sanoi... En ikinä unohda sitä.
Pappi katsoi isääni silmiin -
ja kysyi: "Lähdettekö tänään?"
Isä vastasi: "Emme." Ja pappi vain katsoi.
Hänellä oli tämä katse silmissään, ja me kävelimme pois.
Minä katsoin taakseni,
ja pappi vain katsoi kuin hän olisi hämmentynyt.
Enkä koskaan unohda sitä päivää elämässäni.
Tuona sunnuntaina heräsimme, ja äitini oli kiihtynyt.
Hän sanoi: "Olemme lähdössä. En kysynyt sinulta.
Kerron sinulle. Olemme lähdössä.
Lähdemme hiiteen täältä ja menemme jonnekin."
Äitini on sellainen ihminen, joka näkee unia,
ja joskus ne unet -
käyvät toteen perheessä.
Hän on hyvin henkinen.
Joten kun hän sanoi,
että Jumala käskee meitä lähtemään, kukaan ei kyseenalaistanut sitä.
Hän ilmoitti, että täytyy mennä.
"Lähdemme pois täältä. Alkakaa valmistautua. Täytyy mennä."
Ja sitten kaikki vain alkoivat nousta ylös.
Lapset eivät näyttäneet olevan huolissaan myrskystä,
koska he eivät ymmärtäneet, miten vakavaa se oli.
Kiirehdimme autoon -
ja meillä oli vaatteita vain viikonlopuksi.
Meidät oli evakuoitu ennenkin,
mutta tässä kerrassa oli jotakin epätodellista.
ODOTAMME UUTISIA NEW ORLEANSIN PORMESTARILTA
New Orleansin täytyy valmistautua...
KANSALLINEN HURRIKAANIKESKUS: SUURI KUOLLEISUUS MAHDOLLINEN
...kohtaamaan jopa -
282 kilometriä tunnissa etenevä hurrikaani.
VAIN 3 KATEGORIA 5:N MYRSKYÄ MAIHIN -
NYKYAIKANA YHDYSVALLOISSA
Ei voi olla epäilystä, että puhumme...
...rantavalleista, joista vuotaa yli. -Kyllä.
Kaupunki näytti olevan hätääntyneessä tilassa.
Tankkaamiseen meni tunteja. Bensa-asemat olivat aivan täynnä.
Ihmiset kirosivat, ihmiset huusivat,
ja epävarmuus ja pelko näkyi kaikkien kasvoilla.
Kuulosti siltä kuin ulkona olisi maailmanloppu, mutta -
silti jätin sen huomiotta.
Sitten sähköt menivät poikki.
Joten minä vain istuin ja kuuntelin sadetta.
Kuulin myös kaikenlaisten eläinten ääntelevän ulkona.
Sade, tuuli ja kaikki se.
Joten menin isäni viereen sänkyyn, koska minua pelotti.
Mutta muistan, että pystyin näkemään ulos talosta,
koska meillä oli verkko-ovi talon sivussa.
Katselin vain kaikkea, mitä lensi ohitsemme,
ja puut näyttivät kuin ne irtoaisivat maasta.
Silloin tajusin, että tämä ei ole leikkiä.
Muistan, että oli tosi myöhä.
Täytyi olla melkein puoliyö.
Olin hereillä äitini ja veljieni kanssa,
ja kuulimme kovan äänen,
jonkinlaisen pamahduksen. Ääni oli kova.
Mikä se oli?
Se oli rantavallit. Ne sortuivat.
Ja... En tiedä.
Sitten kaikki rauhoittui, ja menin nukkumaan.
Ja sitten heräsin,
kun setäni kaveri hakkasi äitini ovea.
Äiti käveli ulos, ja siellä tulvi.
Kun myrsky lähestyi New Orleansia,
perheeni ja minä olimme tien päällä.
Kahden tunnin automatka muuttui 13 tunniksi -
järjettömän ruuhkan takia.
Vanhempani olivat hyvin ahdistuneita ja jännittyneitä.
Meillä oli kuuma, ja oli hiton pimeää.
SUOJA KATRINALTA EVAKUOIDUILLE 8 KM
Muistan kun pysähdyimme todella maaseutumaiseen,
pelottavaan Etelä-Louisianan kaupunkiin.
He olivat avanneet kirpputorin suojaksi...
SUOJA EVAKUOIDUILLE
...ihmisille, jotka tulivat New Orleansista.
En tiedä, johtuiko se väsymyksestäni -
vai olinko ehkä hieman peloissani silloin.
En tiedä, mutta se on kuin sumua.
Muistan vain, kun menimme nurkkaan,
ja kaikki lapset makasivat kovalla lattialla.
Ja koko sen ajan ajattelin vain Tinaa ja serkkujani.
He olivat jääneet New Orleansiin.
Uneni olivat varmasti hulluja tuona yönä.
Muistan kun heräsimme, ja lehdistö oli paikalla.
Paikallinen uutisasema oli siellä.
Muistan, kun he ottivat esiin -
television, vähän kuin 90-luvulla,
kun olit koulussa ja oli vapaa päivä,
ja opettaja otti television esiin.
He ottivat television esiin, jotta näkisimme uutiset.
Ja muistan -
nähneeni New Orleansin veden alla.
Sitten näin, että Circle Food Store oli veden alla.
Se oli Tinan naapurustoa. Se oli serkkujeni naapurustoa.
Lapsena ajattelin vain,
että tuo naapurusto on veden alla, joten niin myös serkkuni.
Muistan kysyneeni yhdeltä aikuisista:
"Jos kaikki on veden alla,
mitä tapahtui ihmisille, jotka jäivät? Missä he ovat?"
Ja hän vain -
katsoi minua suoraan lapsen silmiini ja sanoi:
"Kaikki, jotka jäivät New Orleansiin, ovat kuolleet!"
Ja aloin saman tien itkeä. Aloin vain itkeä.
Kun katsoin TV:n näyttöä ja hän sanoi niin, se vaikutti totuudelta.
Poliisioperaattori...
Tarvitsen jonkun tänne. Kuolen tänne ullakolle.
Vesi alkoi nousta ullakolla, ja minä hukun tänne.
Pääsetkö katolle, jos on tarvis?
Olen jumissa ullakolla,
minä ja pikkusiskoni ja äitini,
ja meidän koko talo on täynnä vettä.
Olemme vajaa kolme metriä veden alla ja yritämme päästä ulos.
Meillä on vauva. Meitä on viisi. Olemme peloissamme.
Avasimme ullakon. Löimme reiän ullakkoon.
Helikopteri lentelee ohitsemme.
Helikopterit lentävät ylitsemme mutta eivät pysähdy.
Istumme kuistilla, katsomme kun vesi nousee -
eikä meillä ole mitään, millä pääsemme pois. Se vain nousee.
New Orleansissa, mielestäni yksi asia mikä oli -
meidän eduksemme, on perhe -
ja kodin lämpö.
Talomme ovat hyvin kodikkaita. Olemme erittäin vieraanvaraisia.
Taloissa tuoksuu hyvä ruoka.
Tiedän, mitä Tinan talo merkitsi minulle.
Ja tiesin, miten mukava ja lämmin se oli.
Tiedätkö mitä tarkoitan?
Tämä on yksi suosikeistani.
Tässä olen minä, Quentin, Kiyara, Shirley ja takana on äitini.
Ja tämä on talolla.
Tämä on yhdellä talolla, jossa Tina asui ennen Katrinaa.
Kuten näet, heillä on puupaneeleita...
Haloo? -Mitä kuuluu, Tina?
Hei. Miten menee?
En ollut nähnyt Tinaa ja serkkujani vuosiin.
Pystyin haistamaan Tinan kastikkeen ja riisin Shreveportiin asti.
SHREVEPORT, LOS ANGELES
Mitä tapahtuu? -Hei, kulta.
Mitä kuuluu? -Sanoin, Herra, toivon...
Hei, en ole valmis kuvattavaksi. Kuvaat minua.
New Orleansin klassikko.
Isot panokset. Tajuatko? -Hyvä Jumala. Kyllä.
Katso. No niin. Tule jo.
TINA-SERKKU
Kukaan ei tiennyt... -Juon sen kuumana.
Sen ei tarvitse olla kylmää. Juon sen kuumana, vannon.
Olin sanomassa, että se oli...
Se oli osa masennustani, kun olin yksinäinen ja ikävöin kotiin.
Lopetin hiuksieni kampaamisen, kirjaimellisesti.
Ja niistä tuli niin paksut ja tuuheat,
joten sanoin: "No, en tunne ketään täältä.
Ei minun tarvitse ylläpitää ja laittaa sitä kaikkea hiuksiini."
Vähän niin kuin erakoiduin kotiini. Tiedätkö, mitä tarkoitan?
Sanoin: "Annan vain hiusteni olla luonnollisesti."
Ne näyttävät hyvältä.
Kun myrsky iski kunnolla...
SHIRLEY 10-V. MYRSKYN AIKAAN
...luulen, että kaikki olivat vielä nukkumassa tai juuri heräämässä.
KENNEDI 3-V. MYRSKYN AIKAAN
Mutta yhtäkkiä tunsimme, kun talo vain...
QUENTIN 11-V. MYRSKYN AIKAAN
Se kuulosti melkein kuin junalta. Se tärisi ja huojui.
Mieheni kehotti minua katsomaan ulos ikkunasta.
Vesi ylettyi ikkunaan, joten se ympäröi meitä.
Olimme veden ympäröimiä.
Kun vesi tunki sisään, luulen, että ainoa asia mitä ajattelin -
oli, että olin haltioitunut, luulisin,
vähän kuin se olisi elokuvaa.
Se tunkeutui sisään, ja me yritimme selvitä.
Juoksimme taakse.
Me kirjaimellisesti istuimme sängyllä ja vesi oli heti tässä,
kun istuimme sängyllä. -Pahus.
Koira ja joku jätkä kelluivat.
Koira oli kuollut, kellui vain.
Pahus. -Kellui ympäri meidän taloa -
tai jotain.
Luulen, että kaikki yrittivät vain löytää mielenrauhaa -
käsitelläkseen, mitä oli tapahtumassa.
Niin. -Ja sanoin:
"Hyvä on. Lauletaan."
Ja niin me teimme. Lauloimme virsiä. Lauloimme R&B:tä.
Muodostimme oman pienen kuoron. Olimme vain siellä laulamassa.
Ja kahden päivän ajan, kun maailma ajatteli,
ettei ketään ole jäljellä New Orleansissa -
tai Katrinassa, me olimme vielä ullakollamme.
Vene nousi olohuoneeseen...
PELASTUS
...koska talon koko etuosa oli romahtanut vedestä.
Ja me pääsimme pois sieltä.
Siellä oli todella aavemainen hiljaisuus,
ja luulen kaikkien olleen niin ällikällä lyötyjä siitä,
miten kaupunki ja naapurustot olivat veden alla.
Vesi oli niin syvää, että näkyi vain pieni osa stop-merkistä.
Oli kuolleen rauhallista.
Ei kuulunut edes lintuja tai mitään.
Se oli melkein kuin suuri tulva Raamatusta,
ja se oli vain vettä.
Olet veden ympäröimänä.
Ja etsit katseellasi vain sitä kyyhkyä,
joka tulisi takaisin ja kertoisi kuivasta maasta,
mutta lintua ei näkynyt.
Ja katsoin taakseni ja näin,
että minun taloni oli viimeinen, mikä oli enää pystyssä.
Henkilökohtaisesti luulin kuolevani.
Huonekalut kelluivat siellä.
Kun katsoi ulos, ei nähnyt mitään.
Me kuolemme tänne.
Sitä se vain oli. Jäimme pulaan.
Emme olleet täällä vain päivää tai 12:ta tuntia.
Olimme täällä kolme päivää.
Kun meidät sitten pelastettiin ja kuljetettiin -
keskitysleirimäiseen paikkaan.
En ikinä taistele tämän maan puolesta.
En tukeudu siihen.
En ikinä taistelisi sen vuoksi, vain hurrikaani Katrinan voimalla.
Ja olin 11-vuotias, kun tein sen päätöksen.
TERVETULOA NEW ORLEANSIIN
Mitä veteen tulee, vesi vain oli siinä.
Menin ulos ja ajattelin vain: "Mitä?"
Katsoin ympärilleni ihmetellen. Kuulin paljon huutoja.
30. ELOKUUTA 2005
Naapurin miehellä oli vene.
En tiedä mistä vene tuli, mutta hänellä oli vene ja hän sanoi:
"Vien teidät kaikki sillalle."
Me menimme kongressikeskukselle,
ja se oli...
Se oli outoa.
Näin kuolleen miehen kadulla. Se oli pelottavaa.
KONGRESSIKESKUS
Mietin, kuolenko minä. Aloin kyseenalaistaa asioita.
Pystyin haistamaan ulosteen hajun -
leijailevan vessoista, ja ihmiset näyttivät niin -
surullisilta, todella surullisilta.
En tiedä. Ajattelin vain, ettei minun pitäisi olla täällä.
Siltä minusta tuntui. Se tuntui epätodelliselta.
En halua itkeä.
Anteeksi. -Kaikki on hyvin.
Ei tarvitse kiirehtiä.
Ei hätää. Odotahan.
Oletko puhunut tästä aikaisemmin?
En ole.
Mitä luulet, miksi?
En tiedä. Kukaan ei koskaan kysynyt.
Voimmeko pitää tauon?
Onko kaikki hyvin?
Olen väsynyt.
Hei, kuvaa minua. He laittavat meidät elämään tänne, huonosti!
Täällä on vauvoja ja täällä on likaista!
Asiat ovat huonosti täällä!
Lapset kuumeilevat ja kaikkea! Päästäkää meidät pois täältä!
Useampi ihminen on kuollut tänne...
LAPSI JOTA EMME VOI UNOHTAA
...enkä halua olla yksi heistä.
He sanovat mitä aikovat tehdä, mutteivät tee mitään,
mikä auttaisi meitä selviytymään ja elämään.
Tarvitsemme vain hieman apua täällä. Tämä on niin säälittävää.
Säälittävää ja häpeällistä, että kenelläkään täällä...
Täällä on yli 3 000 ihmistä ilman kotia tai suojaa.
Mitä he tekevät? -En varmaan edes ajatellut...
Mitä teemme? -...sitä kahdesti. Näin kameramiehen,
ja kävelin heidän luokseen ja periaatteessa vain...
ARIANNA 9-V. MYRSKYN AIKAAN
...vedin naamani mahdollisimman lähelle kameraa -
ja puhuin kaunopuheisesti. Minä puhuin.
Ja silloin olin ääni monille ihmisille,
jotka eivät voineet tai halunneet puhua itsensä puolesta.
Tunsin, että siellä oli tietyt olosuhteet,
joita oli täysin mahdoton hyväksyä, mikä ei ollut hyvä.
Mummoltani oli kirjaimellisesti loppunut insuliini,
ja hän oli diabeetikko.
Mutta en tajunnut, että se oli jotain,
mitä ilman hän pystyi olemaan.
Silloin tunsin, että se oli välttämättömyys,
jota hän tarvitsi.
Siihen aikaan mummoni oli kaikkeni,
ja silloin olin todella peloissani ja kauhusta kankea.
Eniten pelkäsin menettäväni hänet.
Mummoni on diabeetikko. Hän on 76-vuotias.
Häneltä loppui insuliini. Mitä hän tekee?
Hän ei tiedä, elääkö vai kuoleeko. Kukaan ei tiedä mitä tehdä.
Joten me vain tarvitsemme hieman apua ja tukea.
Ihmiset menettivät kotinsa.
Ihmisillä ei ollut ruokaa eikä vettä. Siellä oli helvetin kuuma.
Ihmiset tekivät mitä heidän täytyi.
Vihaan sitä, miten meidät esitetään mediassa.
Jos näemme mustan perheen, he ryöstelevät.
Näemme valkoisen perheen: he etsivät ruokaa.
En ikinä unohda asioita, joita todistin tänään.
Ryöstelyä tyrmistyttävällä mittapuulla.
Hurrikaani on tuhonnut kaupungin.
Ja nyt sen on tuhonnut osa kaupunkilaisista.
Haluamme apua! Auttakaa!
Me emme selviä. Kehotitte kutsumaan Teitä, jos tarvitsemme Teitä.
Ja me pyydämme Teiltä Jeesuksen nimeen,
ei ole muita kuin Te.
Ja tiedät kun on mennyt 5 päivää, koska suurin osa täällä on mustia,
ja tapa jolla Amerikka auttaa köyhiä, mustia ihmisiä,
vähemmän varakkaita, on mahdollisimman hidasta.
Ylistäkää Herraa! Herra, tiedämme, että aiot tehdä tien, Herra.
HURRIKAANI KATRINA
Nyt se kuuluu Jumalalle.
Se on rasismia.
George Bush ei välitä mustista.
Et tiedä minne olet menossa. Et tiedä mitä tulee seuraavaksi.
Lapsia joutui eroon perheistään.
Perheitä erotettiin ja lähetettiin satunnaisiin paikkoihin.
Serkkuni siirrettiin, koska heidän kotinsa tuhoutui.
Hurrikaani Katrina aiheutti yhden suurimmista hajaantumisista -
mustien historiassa.
Sitä tapahtui orjuuden aikaan ja -
sitä tapahtuu myös vuonna 2005.
Muistan istuneeni motellin huoneessa äitini -
ja isäni kanssa. Mietin vain, milloin pääsen takaisin kotiin.
CHASE N. CASHE 17-V. MYRSKYN AIKAAN
Se muuttui viikoksi, 2 viikoksi, 3 viikoksi, kuukaudeksi.
Ja sitten asuinkin Mississipissä.
Päädyin menemään Houstoniin.
DANIEL 13-V. MYRSKYN AIKAAN
Olimme hotellissa.
Emme voi enää asua kalliissa hotellissa,
joten mitä tapahtuu?
TARYN 14-V. MYRSKYN AIKAAN
Minne menemme? Emme pääse takaisin.
Monelle Katrina oli...
LOLLY 14-V. MYRSKYN AIKAAN
...1. kerta lähteä New Orleansista.
Ihmiset eivät lähteneet.
Olin seniori lukiossa...
DWAN 17-V. MYRSKYN AIKAAN
...ja kun ymmärsimme, ettemme voi mennä takaisin kotiin,
muutimme Dallasiin.
Olimme siellä lopulta vuoden, koska päädyimme muuttamaan.
Emme vapaaehtoisesti, mutta meillä ei oikein ollut...
DAMARIS 18-V. MYRSKYN AIKAAN
Katrina vei kaiken.
Ensimmäistä kertaa minua kutsuttiin pakolaiseksi.
ANTHONY 12-V. MYRSKYN AIKAAN
Olen Amerikasta. Ymmärrätkö, mitä tarkoitan?
Tämä on maani, mutta minua kutsutaan pakolaiseksi.
RYAN 13-V. MYRSKYN AIKAAN
Muut lapset sanoivat: "Hän on pakolainen. He ovat..."
"Mitä ryöstelit? Ryöstelitkö?"
Rehtori sanoi: "Luuletko sopivasi tänne?"
HEATHER 16-V. MYRSKYN AIKAAN
Millainen kysymys se on tytölle, joka juuri tuli...
Jonka koti oli 2,5 metriä veden alla?
"Luuletko sopivasi tänne?"
No vittu en, en tule sopimaan tänne. En halua sopia tänne.
JÄNNITTEITÄ HOUSTONISSA
Jännite on eskaloitunut täällä.
Tappeluita on syntynyt kouluissa New Orleansin evakuoituneiden -
ja paikallisten välillä.
Nyt Houstonin poliisi sanoo, että evakuoituneet ovat olleet uhreja -
tai epäiltyjä noin 20 prosentissa kaupungin murhia.
Yli tuplasti verrattuna prosenttimäärään väestössä.
EDWARD BUCKLES, 8 LK.
Kaksi viikkoa aiemmin olimme evakuoituneet Lafayettelle,
eikä ollut helppoa mukautua uuteen paikkaan.
Luulenpa, että...
En tiedä. Menimme ehdottomasti kouluun liian aikaisin.
En omaksunut mitään, mitä he opettivat meille.
Pysyimme Lafayettessä noin 8 kk, mutta se tuntui kahdelta vuodelta.
Ihmiset Lafayettessä tiesivät, ettemme voi mennä takaisin,
joten he yrittivät tehdä siitä mahdollisimman helppoa meille,
tehdä se muutos lasten kanssa.
Kun aloit pelata jalkapalloa -
ja lähdit mukaan koulun aktiviteetteihin,
olit kunnossa.
Oikeastaan sinä et edes halunnut lähteä sieltä.
Ihmiset, joiden kanssa asuimme, eivät halunneet sinun lähtevän.
Valmentajasi ei halunnut sinun lähtevän.
Hän olisi halunnut sinun jatkavan pelaamista siellä.
Joten se oli hyvää terapiaa sinulle.
Lapseni selvisivät siitä mielestäni hyvin.
Miten hurrikaani Katrina mielestäsi ylipäätään vaikutti -
perheeseen tai lapsiin?
Miten se mielestäni vaikutti?
En oikeastaan tiedä, miten se vaikutti lapsiin,
koska lapset eivät puhuneet mitään.
He eivät kertoneet meille mitään.
Se oli kuin tavallista, jokapäiväistä elämää.
Joten niin minä sen näin, normaalina arkena.
Minä jatkuvasti kyselin, miten sinulla menee -
ja miten Kiyaralla ja muilla menee, ja te vastasitte: "Kaikki hyvin."
Varsinkin sinä tapasit mennä huoneeseesi ja lukita oven,
ja minä aina kysyin: "Oletko kunnossa?"
Mutta ei näyttänyt siltä, että mikään olisi vialla.
Jos oli, et sanonut mitään.
Suuri päivä New Orleansissa. Kuukausi Katrinan jälkeen -
viranomaiset alkoivat päästää ihmisiä takaisin -
kolmeen suureen naapurustoon.
Jo jonkin aikaa on ollut selvää,
ettei kaupunki palaa ennalleen,
mutta sen muutoksen luonne on selkiytymässä vasta nyt.
New Orleans ja Ranskalainen kortteli jatkavat eteenpäin.
Se tulee olemaan eri kaupunki,
mutta moni asia ei tule muuttumaan.
Ja luulen, että asiat, jotka eivät muutu, menevät -
parempaan suuntaan, paikat kuten Cafe Du Monde ja Jackson Square.
Se on pitkä lista paikkoja,
jotka ovat olleet täällä ikuisuuden.
Kaupunki ei ollut valmis vastaanottamaan meitä kaikkia.
Mutta he tarvitsivat työntekijänsä takaisin -
saadakseen turismin taas pyörimään.
Tämä on mummin talo.
Ollakseni rehellinen teille, mieluummin koko talo...
En tiedä, miten se tulee olemaan...
Voi Jumala.
Milloin palasit New Orleansiin?
Milloin palasin New Orleansiin? Heti kun pääsy sallittiin,
isomummoni sanoi:
"Aika mennä kotiin. Haluan takaisin kotiini."
Tiedäthän?
Joten pakkasimme ja menimme kotiin.
Mitä näit? -Aaveita.
Ketään ei ollut missään, se oli aavekaupunki.
Roskia joka puolella.
Kuolleita eläimiä.
Tulin takaisin ja näin koirani, koska en voinut ottaa sitä.
Tiedätkö? Se oli tosi kivuliasta.
Olin nähnyt ihmisiä, joita todella sattui.
En tiennyt, mitä he tekisivät.
En tiennyt, oliko parempi päivä tulossa.
Oli vain synkkyyttä kaikkialla.
Ja niin pitkälle kuin muistan,
sitä se oli pitkän aikaa.
Olin valmis palaamaan kouluun,
joten päädyimme palaamaan New Orleansiin.
Asuin FEMA-asuntovaunussa -
ja myöhemmin sain tietää sen olevan täynnä formaldehydiä.
Siis...
Teidät laitettiin asuntovaunuihin, jotka olivat täynnä myrkkyä?
Joo, koska ne olivat halpoja.
He ostivat kaikki ne asuntovaunut, jotka eivät olleet käytössä,
koska niissä oli formaldehydiä.
Toinen isku hurrikaani Katrinan uhreille.
Kokeet paljastivat myrkyllisen määrän formaldehydihöyryjä.
Yli 500 asuntovaunua Louisianassa ja Mississipissä,
joissain oli 40-kertaisesti höyryjä nykykoteihin verrattuna.
Kaksi vuotta myöhemmin,
kun makasin selälläni, huomasin -
vatsassani ulkonevan kyhmyn, joka ilmestyi kuin tyhjästä.
Jätin sen huomiotta joksikin aikaa,
kunnes minulla alkoi olla terveysongelmia.
Sitten menin lääkäriin ja selvisi,
että se oli kasvain, joka johtui asuntovaunussa asumisesta.
Kuoleman pystyi haistamaan.
Teiden varsilla oli vielä ruumiita,
kaatuneita puita, kuolleita koiria ja kuolleita lintuja niiden alla,
toukkia kaikkialla, ja kaikkea roskaa ympäriinsä.
Se oli haju, jota en koskaan unohda.
Perheeni meni katsomaan taloa,
ja muistan vain olleeni niin innoissani:
"Siistiä. He tuovat leluni, joka jäi lipaston päälle."
Ja muistan, kun he astuivat ulos autosta -
ja se oli vain roskapussi, joka ei ollut edes täynnä,
ja he sanoivat, että siinä on koko talo.
Luulin, että se oli vain minun huoneeni.
Luulen sen olleen ensimmäinen kerta, kun se iski minuun.
Kaikki tuntemamme oli poissa.
Tätä se tarkoittaa, kun sanotaan, ettei kukaan kysynyt.
Koska tämä on ensimmäinen kerta, kun sanoin tämän ääneen.
Kaikki, minkä miellät osaksi itseäsi,
oli tiivistetty roskapussiin.
Mutta sen suuruus tuli kamalammaksi, kun aloit ymmärtää:
"Ei vain talo. Koko naapurusto.
Neiti se ja se ei asu täällä enää."
Tai kun aloit oikeasti ymmärtää -
ihmishenkien menetyksen, se oli täysin eri tasoa.
Ja kun niin suuri osa identiteettiäsi on se mistä tulet,
etenkin, mistä naapurustosta olet,
eikä naapurusto ole enää entisensä,
talo ei ole enää siellä, mitä se tekee identiteetille?
Joskus myrskyn jälkeen -
menin takaisin vanhaan naapurustooni ja vain istuin kuistilla.
Talo oli kokonaan laudoitettu ja muuta,
mutta halusin vain olla siellä.
Saatoin istua siellä tunteja.
Vanhempani olivat vihdoin päättäneet, että oli aika mennä kotiin,
joten lähdimme tien päälle.
Tämä on se vaja, kaikki mitä siellä oli,
pyörät ja...
Vaikka taloni oli vielä pystyssä, tuntemamme New Orleans oli poissa.
Mikä menetys.
Ennen Katrinaa muistan koko naapuruston yhdessä.
Naapurustosi oli tärkeä osa sitä kuka olit.
Ainakin sinulla oli perheesi.
Sinulla oli yhteisösi. Sinulla oli ihmisesi, niin sanottuna.
Kaikki korttelissa huolehtivat lapsistani.
Huolehdimme toistemme lapsista.
Ennen Katrinaa ei ollut syytä jättää naapurustoaan,
koska siellä oli kaikki tarvittava.
Lapset leikkivät kaduilla. Se oli mahtavaa.
Kun sitä ajattelee, se oli pohjimmiltaan afrikkalaista.
Oli vain mustia.
Se oli kaikki mitä näit ja kaikki mitä ajattelit.
Se tosiaan oli "the Big Easy".
Sukupolvesta toiseen elimme samalla lailla.
Mikään ei koskaan muuttunut.
Mutta Katrinan jälkeen...
Mustien yhteisöjen siirto ympäri kaupunkia -
alkoi aiheuttaa valuvaa vaikutusta.
Et ole enää yhteisössä, jossa kasvoit.
Sinut on laitettu keskitetyille alueille tai -
lyöty pussiin, jossa ihmiset, jotka ovat tarkkoja reviiristään -
ja tiukkoja siitä, mistä he olivat kotoisin,
on nyt sijoitettu tietyille kaupungin alueille,
koska heidät siirrettiin tai he menettivät kotinsa.
Ja nyt koko kadun vuokrat -
ovat nousseet ja uudet ihmiset ovat muuttaneet sinne.
Mieti mitä se tekee yhteisölle. Se epävakauttaa sen.
Q93, WQUE-FM New Orleans.
Vähemmän puhetta, enemmän musiikkia. -Jes!
Q93. -Numero yksi...
Muistan vain menneeni takaisin.
Ja siellä oli outoja taloja. Se oli mielestäni outoa.
Taloissa oli aurinkopaneeleja,
enkä silloin tiennyt mitä ne olivat.
Tuntui kuin he olisivat yrittäneet tehdä siitä -
uuden yhteisön, täynnä valkoisia.
Näimme monien valkoisten tulevan ulos taloista -
tien toisella puolen alueesta ja me vain ihmettelimme,
mitä täällä tapahtuu.
Valkoiset ottivat vallan, koska vuokrat kallistuivat ja muuta,
joten naapurusto on aivan erilainen nyt.
Luulen, että keskiluokkaistumista tapahtui jo ennen myrskyä,
mutta Katrina nopeutti sitä.
Tuntuu kuin New Orleansin yhteisö olisi nykyään erilainen,
koska ihmiset muuttavat ympäriinsä niin paljon.
Kuten sanoin, voit asua 8. piirissä yhtenä vuonna -
ja seuraavana muuttaa kolmanteentoista.
Et oikein opi tuntemaan ketään. Saatat puhua naapurillesi,
mutta se ei ole kuin ennen.
Et ole juurrutettu.
Lapset eivät ole yhtä juurrutettuja kuin ennen myrskyä.
Kun palasin Katrinan jälkeen,
naiivisti ajattelin kaiken muuttuvan taas normaaliksi.
Mutta oikeasti, kun serkkuni eivät päässeet tulemaan takaisin,
tunsin oloni yksinäiseksi ja tylsistyneeksi.
Vaelsin vain ympäri New Orleansia kulkien paikoissa,
joilta vanhempani olivat minua suojelleet lapsena.
Äitini inhosi monia naapuruston lapsista, joiden kanssa aloin pyöriä.
Mutta sitten tapasin erään pojan, Jacquezin.
JACQUEZ 14-V. MYRSKYN AIKAAN
Kutsuimme häntä lempinimellä Jac.
Muistan, kun kerran aioimme tapella bussipysäkillä toisen lapsen kanssa.
Voin vannoa, ettei siihen ollut hyvää syytä.
Ja juuri kun olimme aloittamassa,
vain koska olin hänen naapurustostaan -
ja hän tiesi vanhempani, Jacquez -
astui suoraan eteeni ja purki koko tilanteen.
Jälkikäteen hänestä tuli kuin isoveli.
Hän oli yksi harvoista lapsista, joiden kuulin puhuvan -
tulevaisuudesta tai yliopistoon menemisestä.
Äidilläni oli aina tämä Hi8-kamera kotona,
joten yhtenä päivänä otin sen ja aloin kuvata asioita naapurustossani.
12. TOUKOKUUTA 2006
Rakastan sinua.
Minäkin rakastan sinua.
Tuo on hullua.
Se olisi kiva. Se olisi jäätävää.
Kyllä. Miten sille käy?
Mitä se on? -Joki-, tasku- ja katkarapuja.
Jac sai minut aina tuntemaan, että voisin tehdä mitä vain.
Kun valmistuin yliopistosta, Jacquez oli niin ylpeä.
Mikä on...
Edward valmistui juuri. Wayne, Tom, Clack, koko perhe. Shaq.
Hän ja Tom ostivat kerran trikoot.
Ja Jac!
New Orleansin väkivalta kosketti vieläkin kaikkea.
Ihmisiä oli yhdistetty eri naapurustoista,
mikä tarkoitti sitä, että oli paljon uusia ihmisiä,
jotka yrittivät saada itselleen nimeä ja reviiriä.
Mutta oli myös ihmisiä, joilla oli jo valmiiksi se reviiri:
"Ei. Tämä kuuluu minulle."
Joten siinä oli paljon ammuskelua.
Paljon aseväkivaltaa, paljon tappeluita.
Pikkulapset halusivat olla isona tappajia.
He näkevät pienet kaverinsa kantamassa asetta.
Pienet lapset haluavat kovasti päteä.
Sitä se oikeasti on. He haluavat olla gangstereita.
He eivät sano enää, miksi haluavat tulla isona.
Vaan enemmänkin: "Edustan sitä elämää.
Anna kun puen mun Dickiesit. Mä oon kova nyt."
Mutta nyt myrskyn jälkeen -
sinun ei tarvitse edes elää sitä elämää, siinä maailmassa.
Sinun ei tarvitse elää "lähiössä" sinänsä.
Mutta väkivalta voi silti vaikuttaa sinuun New Orleansissa.
Sitä on ympäriinsä.
Se on niin satunnaista.
Sitä voi esiintyä missä vain, mihin aikaan päivästä tahansa.
Poliisi kutsuttiin Whitney Avenuen -
ja Landry Streetin kulmaan eilen puolilta päivin.
He löysivät 23-vuotiaan Jacquez Youngin kuolleena autosta.
Toinen 20-vuotias mies vietiin sairaalaan.
Kumpaakin oli ammuttu useaan kertaan.
Todistajat kertoivat poliisille nähneensä useamman ihmisen -
valkoisen, neliovisen Ford F-150:n kyydissä -
pysähtyvän auton viereen ja avaavan tulen.
Ja se vaurioitti minua pahasti. Todella pahasti.
Niin kuin...
En tiedä. Luulen, että...
Siellä mistä tulen, me tiedämme.
Tiedämme, että joku ei vanhene kanssamme.
Tiedämme jonkun olevan joko -
joukkovankeusjärjestelmän tai väkivallan uhri,
tai huumeiden. Me tiedämme sen.
Mutta en ajatellut sen jonkun olevan Jacquez.
Jos näin voi käydä Jacquezille, niin voi käydä minullekin.
Tiedätkö? Ja -
olin surullinen, mutta olin vihaisempi siitä,
että olimme antaneet sen tapahtua hänelle.
Ja kun sanon me, tarkoitan naapurustoani.
Tai siis yhteiskuntaa, Amerikkaa. Se vain...
Se todella suututti ja teki minut vihaiseksi.
Nämä ovat ne olosuhteet, joissa elämme.
Elämme sellaisissa olosuhteissa, missä joku yhtä hyvä kuin Jac -
voidaan ampua kuolleeksi kadulla.
Buckles!
Mitä kuuluu, Buckles? -Hei, Snapchat!
Ei ole Snapchat. -Buckles!
Te kaikki näytätte väsyneiltä kameran takana. Kuvaa teitä.
Annatko tänne? Kuvaan teitä kaikkia, koska näytätte niin väsyneiltä.
Kolme kuukautta Jacquezin kuoleman jälkeen -
minulle tarjottiin työtä lukion median opettajana.
Mitä kuuluu, oppilaat?
Lasten ympäröimänä oleminen oli terapeuttista.
He olivat niin energisiä, ja näin heissä paljon toivoa.
Introvideot, otto yksi.
Odota. Näytät hyvältä!
Ei vielä.
Heti kun he alkoivat kuvata toisiaan, he menivät siihen syvälle.
Tehdään kohtaus.
Hiljaa kulisseissa.
Mikä on kamalinta, mitä olet kokenut elämässäsi?
IAN 4-V. MYRSKYN AIKAAN
Luulen... En tiedä.
Luultavasti se oli Katrina. Luulen sen olleen kamalinta.
Minua pelotti vähäsen, koska...
E 3-V. MYRSKYN AIKAAN
...en tiennyt, selviämmekö vai emme.
JYRON 3-V. MYRSKYN AIKAAN
Tulen hermostuneeksi, pelokkaaksi ja vainoharhaiseksi.
Okei, nyt pyörii. Kuka tuo on?
Oli selvää, että nämä oppilaat kävivät läpi paljon,
varsinkin koulun ulkopuolella.
Maailman ongelma, Calvin, otto yksi.
CALVIN 3-V. MYRSKYN AIKAAN
Käy.
Hei. Nimeni on Calvin Baxter ja käyn Edna Karrin lukiota.
Vie minut siihen yöhön.
Mitä oli meneillään? Mitä tapahtui?
Menin kauppaan. Olin ostanut vähän sideharsoa.
Ja olin kävelemässä ulos. Olin kadulla ja hitto,
poliisi, hän käyttäytyi oudosti, alkoi vain ampua minua kohti.
Sydämeni on tässä kohtaa, tällä alueella.
Se on noin 8 sentin päässä. Olisin voinut saada osuman sydämeen.
Ja vittu, olin... Pääsin sairaalalle omin avuin.
Kuinka monta kertaa he ampuivat?
He ampuivat noin 17 kertaa.
Ja kuinka monta osumaa sait?
Yhden. -Olet siunattu.
Se sai minut kantamaan asetta,
koska minusta tuntuu, että minun täytyy suojella itseäni.
En tiedä milloin jotakin tapahtuu,
joten pidän sen mukana.
Jopa 15-vuotiaana? -Jopa 15-vuotiaana. Ei sen ole väliä.
Kaikki se paska, mitä on kokenut,
turruttaa kivun. Oikeasti, olet tunnoton sille.
Olet niin tottunut siihen, joten ajattelet vain: "Vitut."
Olet tunnoton tunteelle. Kylmäsydäminen. Et välitä vittuakaan.
Mitä se tekee lapselle?
Se traumatisoi heidät. Tekee kylmäsydämiseksi.
Tuntuu kuin kaikki olisi muuttunut Katrinan jälkeen.
12. TOUKOKUUTA 2006
Heidän piti rakentaa kaikki uudelleen.
Ja paljon rakennuksia...
Täällä oli paljon nuorisokeskuksia ennen Katrinaa ja muuta.
Nyt niitä ei ole hirveästi.
Mitä se tarkoittaa?
Monella lapsella ei ole ohjausta täällä.
Heillä ei ole paikkaa, johon mennä puuhastelemaan koulun jälkeen.
Lukioiden keskeyttämisprosentti ja vankien määrät kasvavat.
Uusi vankila rakennettiin juuri. Lapset häiriköivät siellä.
Olen nähnyt yhdeksänvuotiaan polttavan pilveä.
He tarvitsevat enemmän töitä, nuoriso-ohjelmaa, mentoreita,
enemmän neuvontaa ja opastusta.
Poikki.
Okei.
KONSTAAPELI BLAINE LUKION VARTIJA
Työskennellessäsi New Orleansin nuorten kanssa...
Mikä on... -Konstaapeli Blaine, vastaa.
Ole hyvä. -Tule ulos takaa.
Jotakin tapahtuu. -Poikki, poikki.
No niin, Rodney. Mennään.
Kävin pysäyttämässä nuo kaksi tappelemasta täällä.
Ei! Jätä mut vittu rauhaan! Häivy!
Tule tänne. -En! Jätä rauhaan!
En tunnistanut omaa enkä muidenkaan traumaa, kun olin koulussa.
Kun näin sen opettajana, oli selvää, että nämä lapset -
kokevat jotain samaa kuin minä -
ja ikäiseni, kun me olimme koulussa.
Näiden lasten todellisuus oli menossa vain huonommaksi -
ja se hämmästytti, ettei ollut mitään mistä olisi heille apua.
Carol Carter, Katrina Babies, otto yksi.
Meillä on aina se perspektiivi...
CAROLYN CARTER, KATASTROFI PALAUTUS JA UUDELLEENRAKENNUS
...mikä on hyvin ärsyttävää minusta, että meidän pitää jotenkin -
korjata lapset.
Meidän ei tarvitse korjata lapsia. Lapsissa ei ole mitään vikaa.
Miten saat jonkun tuntemaan olonsa turvalliseksi?
Turvallisuuden tunne on perusoikeus.
He ovat kotioloissa, missä he eivät tunne olevansa turvassa.
He menevät kouluun eivätkä tunne turvaa.
Mitä se tekee lapsillemme?
Se aiheuttaa tuhoa heidän mielenterveydelleen,
fyysiselle terveydelleen ja hyvinvoinnilleen.
Joten he...
Miten opit, kun olet traumatilassa,
kun olet taistele tai pakene -tilassa?
Kehosi tuottaa kaikenlaisia kemikaaleja koko ajan.
Se on staasitilasi.
Homeostaasinen tilasi on trauma ja taistele tai pakene -tila.
Limbinen järjestelmäsi on siellä,
mikä aiheuttaa diabetestä, sydänsairauksia,
korkeaa verenpainetta, munuaisten vajaatoimintaa -
ja muita ongelmia, joiden kanssa lapsemme kamppailevat.
Eli kun puhumme heidän käytöksestään,
käytös johtuu tuosta tilasta.
Kuka vain, joka on tuossa tilassa yhtä kauan kuin lapsemme,
olisi vihainen ja omaisi käytösongelmia,
ja vastaisi samalla lailla kuin he vastaavat.
He eivät ole erilaisia.
Heissä ei ole mitään vikaa. He tekevät mitä heidän kehonsa -
käskevät tehdä, koska sitä trauma tekee ihmisille.
Minusta tuntuu siltä.
En voi koskaan pukea sitä sanoiksi,
mutta juuri siltä minusta tuntuu.
Tämä on neljäs tuntini. He tekevät sitä juuri nyt.
Tämä on Kwani. Sano hei, Kwani.
Hei. -Hei.
Tässä on luokkani. Tämä on Kayla.
Kaikki tekevät töitään. Kayla, miten sinulla menee?
Jotta vain selviäisin päivistäni,
olen yrittänyt unohtaa sen kaiken.
Ja jouduin -
näkemään oppilaitteni käsittelevän sitä, että edes tajusin sen.
Kun katson heitä ja sitä mikä heillä on vastassa,
se särkee sydämeni.
Nimeni on Shantrell Parker ja olen 16...
SHANTRELL 5-V. MYRSKYN AIKAAN
...ja olen Fischerin asuinalueelta.
Juuri teini-iän ohittaneiden parikymppisten Shantrell Parkerin ja
Gavonte Lampkinin perheet -
yrittävät sopeutua kuolemiin.
Heidät molemmat ammuttiin kuoliaaksi, heidän ruumiinsa -
poltettiin tunnistamattomiksi Algiersissa.
Ajattelen sen vieläkin olleen unta,
josta heräisimme tai jotain.
Kewone Carto sanoo kasvaneensa 18-vuotiaan Shantrell Parkerin kanssa
joka tapettiin 20-vuotiaan Gavonte Lampkinin rinnalla 29. heinäkuuta.
Hän sanoo Lampkinin olleen Parkerin kahden lapsen isä.
Millaista on olla ainoa lapsi?
Ainoana lapsena saan kaiken mitä haluan -
ja nukun rauhallisesti.
Haluan opiskella ohjaajaksi.
Miksi haluat opiskella ohjaajaksi?
Haluan ohjaajaksi, koska haluan auttaa ihmisiä,
koska olen kokenut paljon elämässäni -
ja tiedän miltä tuntuu, kun ei ole...
Tiedän millaista on, kun tuntuu ettei kukaan ole tukenasi.
Miltä se tuntuu, kun ei ole ketään tukena?
Se tuntuu siltä, että sinulla ei ole ketään.
Ei rakkautta. Kukaan ei rakasta,
ja tarvitset aina ylimääräisen olkapään, kun olet allapäin.
Joo.
New Orleansissa ahdistus,
kun vain kävelet autolle,
New Orleansissa ahdistus, kun vain ajaa autoa,
nukkuu ikkunan vieressä tai vain on olemassa, vain elää...
Se paska... Se ajaa sinut hulluksi.
Ja kun menen jonnekin muualle,
olen täysin vapaa siitä.
Rakastan kaupunkiani, mutta sanonpa vain, että -
ahdistukseni on korkeimmillaan, kun olen kotona.
Ei ole rauhoittavampaa kuin olla perheeni kanssa.
SHREVEPORT, LOS ANGELES
Kohde sijaitsee oikealla.
Tina kertoi kaivanneensa kaikkia, kun viimeksi kävin.
Olet perillä.
Tulimme takaisin.
Joten päätin kasata kaikki serkkuni yhteen jälleennäkemistä varten.
Hei.
Mitä kuuluu, pikkuinen?
Kaikki ovat mukana.
Kyllä.
Voisimme tarvita sitä.
Tina ilahtuu nähdessään kaikki.
Tiedän. -Erica.
Mitkä ovat kaikkien nimet?
En ole koskaan tavannut... -Hän kysyi kaikkien nimiä.
RyRy, Kai. -Okei. Kai.
Miten menee, veli?
Miten menee?
No niin. Näistä bileistä tulee isot.
Luulen, että Katrinasta on vaikea puhua,
koska siinä täytyisi olla jotenkin haavoittuvainen.
Tiedätkö...
...tiedostaen jotakin tapahtuneen sinulle eikä se ollut okei.
Jos et kykene olemaan haavoittuvainen, miten paranet?
On vuosikymmeniä siitä, kun Katrina iski.
Niin paljon on kerääntynyt...
...niihin vuosikymmeniin, mistä ei puhuta.
Se, että pystyin kertomaan tarinani Katrinasta,
on ollut osa omaa paranemisprosessiani,
parantaen jotakin, minkä en edes tiennyt tarvitsevan parantamista.
New Orleans on afrikkalainen kaupunki.
Olemme suullisia ihmisiä, istumassa tulen ympärillä -
kertoen tarinoita, jotka ovat kulkeutuneet sukupolvelta toiselle.
Se on ollut terapeuttista.
Katrinasta tulee kansantarina,
ja me olemme tarinankertojat.
Kertoessani tarinaani -
se inspiroi monia muita, jotka käyvät samaa läpi.
Se saa heidät puhumaan enemmän, koska he tietävät etteivät ole yksin.
Kenenkään ei pitäisi olla niin nuori, kun käy läpi sellaista paskaa.
Oikeasti haluan... Yritän muuttaa itseäni.
Haluan paremman elämän kuin tämä. Haluan kasvattaa perheen.
Kun katson videoita...
Voi ei.
Selviät siitä, mutta sinun täytyy uskoa selviäväsi.
Tavoitteeni on olla paras, mitä voin olla.
Haluan oppia uutta,
ja se vie minua eteenpäin.
Minulla on asioita, joita haluan saavuttaa -
ja paikkoja, joihin haluan mennä.
Olen vanhempi nyt, ja katso minua. Minä selvisin. Selvisin ulos.
Aina kun saan uuden terveysdiagnoosin,
kuten diabetes, joka johtuu -
kaikesta tästä, yritän olla ajattelematta sitä.
Mutta millaista elämäni olisi nyt, jos en olisi asunut asuntovaunussa?
En oikeastaan kerro tarinaani,
koska en halua sinun tuntevan sääliä minua kohtaan.
En koskaan halunnut olla se niin sanottu syöpäpotilas.
Haluan, että katsot minua -
ja näet ihmisen, joka olen,
ihmisen, joka olin ennen kuin sairastuin.
Haluan vain olla minä.
ELÄN PARASTA ELÄMÄÄNI
Kun kaikki ympärilläsi on aseteltu -
sillä tavalla, ettei tarkoituksesi ole selvitä,
sinnikkyys on sitä, kun silti löydät tavan pitää pään ylhäällä ja -
auttaa itseäsi.
Mutta joskus tuntuu kuin sinnikkyyttä käytettäisiin työkaluna,
koska ihmisten halutaan ajattelevan: "Voi ei. Kaikki on hyvin.
Nämä ihmiset ovat hyviä, he ovat vahvoja.
Katso mitä esteitä he ovat ylittäneet."
Joten se on minusta kiinni, milloin olen sitkeä.
Se on minusta kiinni, mikä on sitkeyttä. Ei sinusta.
On koko idea sanoa, että New Orleans on rakennettu uudelleen.
Ei se ole.
Vaikka olemme sitkeitä, emme koskaan saa takaisin, mitä menetimme.
Oliko teillä hauskaa? -Joo.
Anteeksi, mutta olen liian kuuma telkkariin.
Okei, kulta.
Tekstitys: Nea Saastamoinen