Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tegnap tragédia volt.
Ma katasztrófa.
Drága New Orleansünk, ahol a Katrina a legkeményebben tombolt.
A két védőgát, ami visszatartotta a Pontchartrain tó vizét, átszakadt.
Ahogy a víz emelkedik a városban, nem tudni még,
hogyan és mikor lesz kiszivattyúzva ismét,
és mi marad utána.
Minden, ami New Orleans volt valaha, ma este vízbe fulladhat.
AMERIKAI PARTIŐRSÉG
ELTŰNTEK
KATRINA GYERMEKEI
Gratulálok, Naquanta.
Ez én vagyok.
A vihar előtt mindennél jobban szerettem a családommal lenni.
Különösen az unokatestvéreimmel.
Még mindig emlékszem az utolsó alkalomra.
2005 augusztusa volt, és a vége felé járt a nyár,
ami egyetlen dolgot jelentett.
Iskolakezdő ünneplést Tinánál az összes unokatestvéremmel.
Tina háza volt az a hely, ahol a család minden gyereke együtt lógott,
főleg mert neki is volt négy gyereke, akikkel legjobb barátok voltunk.
Még mindig úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna,
én és az unokatestvéreim kint, játszunk, viccelődünk,
és nevetünk teljesen gondtalanul.
Tina a specialitását főzte, szaftos rizst.
Még mindig emlékszem az illatára.
Órákon keresztül játszottunk odakint, amíg felkapcsolták az utcai lámpákat.
Miután bementünk és ettünk, összegyűltünk egy szobában,
hogy élvezzük egymás társaságát, amíg a szüleink értünk jönnek.
A te fiad!
CIRCLE VEGYESBOLT
- Viszlát! - Nem gondoltam volna,
hogy akkor voltunk együtt utoljára abban a házban.
Jól van.
A vihar óta
úgy tűnik, mindenki továbblépett.
Amerikában, különösen katasztrófák idején, senki nem gondol a fekete gyerekekre.
A Katrina hurrikán sem volt más.
- Nézze, már volt egy hívás... - Miután olyan sokat veszítettünk,
miért nem kérdezte senki, hogy jól vagyunk-e?
Senki se kérdezte a gyerekeket, hogy érzik magukat.
IFJ. EDWARD BUCKLES 13 ÉVES A VIHAR IDEJÉN
Úgyhogy én megkérdezem.
- Ja. - Oké? Cierra,
Katrina gyermekei, csapó egy.
Lolly, Katrina gyermekei, interjú, csapó egy.
Tizenegy éves voltam,
és az első dolog, amire emlékszem, hogy felvernek álmomból.
Az első, amire emlékszem, hogy lábak rohannak a folyosón...
És anyum csak annyit mondott: "Gyerünk, kelj fel! Azonnal mennünk kell!"
Az ilyesmit nagyon nehezen felejti el az ember.
Pénteken még iskolában voltam, a folyosón járkáltam a barátaimmal.
Hétfőre már a kibaszott tetőn voltam.
Anyám és a nagyanyám otthon sírnak.
A házunk romokban.
Egyszerűen túl sok volt. Még úgy is, hogy fiatal voltam, érted,
nem mintha úgy stresszeltem volna, mint a szüleim,
de egyszerűen csak... Nem voltam jól.
Nem tudtam... nem tudtam rendesen gondolkodni.
Tudtál valaha beszélni erről valakinek? Az iskolában? Vagy terápián, esetleg?
Nem.
Elkezdtem interjúkat készíteni emberekkel, és, bár nem tudtam, mit csinálok,
de úgy voltam vele, hogy ezt a történetet mindenképpen el kell mondani.
Renden. Forog a felvétel?
Igen.
Jól van. Katrina gyermekei, Betty Buckles,
Betty "Mindig Kész" Buckles, csapó egy.
Miért vagy olyan rémült, komoly?
- Nem tudom. Én csak... - Nem lesz semmi ijesztő.
Nem vagyok megijedve.
Jól van. Szóval, csak... mutatkozz be,
a neved...
a neved és hogy ki vagy.
- Oké. Hogy érted, hogy ki vagyok? - Ja.
- Úgy érted, hogy... az anyukád? - Igen.
ID. EDWARD BUCKLES
Apu, te szülőként mire emlékszel,
ahogy közelített a Katrina hurrikán, hogyan folyt le
- a Katrina hurrikán? - Jó kérdés.
Mert én meg a feleségem és a családom
először úgy döntöttünk, hogy mindannyian maradunk.
Érted... Valahogy csak kihúzzuk.
De azon a reggelen, az utolsó napon, amikor még el lehetett menni,
a feleségem meggondolta magát, és azt mondta,
jobb, ha elmegyünk. Én meg nem voltam vitatkozós kedvemben.
Úgyhogy azt mondtam, jó, pakoljunk össze és menjünk.
Már egy vagy két hete folyamatosan hallottam a viharról.
Aztán Ray Nagin beszélt a tévében, és azt mondta,
hogy ne játsszunk a viharral,
és hogy fogjuk a családunkat, és tűnjünk el innen.
Szóval azt mondtam apádnak, hogy el kell mennünk.
RAY NAGIN POLGÁRMESTER
Hölgyeim és uraim, bárcsak jobb hírekkel szolgálhatnék,
de egy olyan viharral állunk szemben, amitől leginkább tartottunk.
Nem szeretnék pánikot kelteni, de azt akarom, hogy a polgárok megértsék,
hogy ez nagyon komoly helyzet, a lehető legsúlyosabb természetű,
és ez... ezért döntöttünk úgy, ahogy még soha.
NEMSOKÁRA SAJTÓTÁJÉKOZTATÓ NEW ORLEANS POLGÁRMESTERÉTŐL
Nem tudunk csak úgy felpakolni és elindulni.
Nincs semmilyen járművünk, egyik napról a másikra élünk.
Nem úgy van, hogy csak összekapjuk magunkat és megyünk.
2005. AUGUSZTUS 20.
Várod a vihart?
- Te várod a vihart? - Nem.
- Hurrikán. - Mizu? Az emberek úgy készülnek
a hurrikánra, mintha semmi se lenne.
A hozzáállásom a hurrikánokhoz...
MIDCITY AB AKKOR 13 ÉVES
...én mindig azt gondoltam róluk, hogy úgyis jönni fognak.
Volt, hogy úgy tűnt, New Orleansba jönnek,
de az utolsó pillanatban megfordultak.
Nagymamám mindig azt mondta,
MIESHA A VIHAR IDEJÉN 12 ÉVES
hogy a Lower Ninth Ward a tengerszint alatt van.
Úgyhogy nem maradhatunk itt.
Összecsomagoltunk, és emlékszem,
CIERRA KILENC ÉVES A VIHAR IDEJÉN
hogy valami nagyon más volt, csak akkor még nem tudtam, mi.
Emlékszem, pakolok a táskámba,
és beteszek pár képet, amik a szobám falán lógtak.
Ez nem olyan dolog, amit általában csinál az ember,
ha tudja, hogy visszatér..
Nem is vettük komolyan.
Emlékszem, egyszer a Lafitte lakótelepen voltam hurrikán idején,
és az egész háztömb hurrikánbulit tartott.
Volt rendes DJ is. A lakótelepen mindenki ott volt, táncolt, evett, minden.
Ja, igen, holnap jön a hurrikán,
úgyhogy most bulizunk rendesen, tudod, ha mégis történne valami.
De mindig tudtuk, hogy nem fog történni. Egyáltalán semmi sem fog történni.
- Rendben leszünk. - A nagymamám folyton azt hajtogatta,
pakolj be pár ruhát, csak pakolj be pár ruhát.
Szedj össze minden szükségest, pakolj be pár ruhát.
Határozottan emlékszem, hogy én és a barátaim,
megint úgy voltunk vele, hogy ez ismét ilyen gyors menet lesz,
két-három nap az egész, és vissza is jöhetünk.
Szóval, még ez volt... az ártatlanság, és az, érted,
hogy nem nagyon gondoltuk, hogy ebből ekkora dolog lehet.
A Lafitte lakótelepen voltunk,
én és a testvéreim kint játszottunk a többi gyerekkel.
És csak annyit éreztem, érted, ezt a nagyon hideg szelet.
Elképesztően fújt a szél. Nagyon fújt. És tényleg, tényleg hideg volt.
Azon a vasárnapon templomba mentünk, a vihar előtti napon.
És a pap... Ezt sosem felejtem el.
A pap apám szemébe nézett.
És azt kérdezte: "Ugye evakuáltok ma?"
Mire apám, hogy nem. A pap csak nézett.
Volt valami a tekintetében, miközben elsétáltunk.
Visszanéztem,
és a pap csak nézett, érted... Mintha össze lenne zavarodva.
Soha életemben nem fogom elfelejteni azt a napot, haver.
Azon a vasárnapon felébredtünk, és anyum teljesen kivolt.
Azt mondta: "El kell mennünk. Nem kérlellek.
"Értsd meg. El kell mennünk."
"Kibaszottul ki kell jutnunk innen, és elmegyünk valahová."
Anyám megálmodik dolgokat,
és néha ezek az álmok
valahogy bekövetkeznek a családon belül.
Nagyon spirituális személy.
Szóval amikor azt mondta, hogy
Isten azt mondja nekünk, hogy menjünk, senki sem kérdőjelezte meg.
Annyit mondott, hogy mennünk kell.
"Eltűnünk innen. Kezdjetek el készülni. Mennünk kell."
És akkor mindenki elkezdte összeszedni magát.
A gyerekeken nem látszott, hogy aggódnának a vihar miatt,
mert szerintem fel se fogták, milyen súlyos lesz.
Gyorsan beültettek az autóba,
és csak egy hétvégére elég ruhát vittünk magunkkal.
Volt már, hogy evakuáltunk,
de a mostaniban volt valami szürreális.
POLGÁRMESTERI SAJTÓTÁJÉKOZTATÓ
New Orleans városának fel kell készülnie...
ORSZ. HURRIKÁNKP: SOK ÁLDOZAT LEHET
...arra a súlyos esetre,
amit egy 280 kilométer per órás sebességgel száguldó hurrikán jelent.
CSAK HÁROM 5-ÖS HURRIKÁN ÉRT PARTOT
AZ USA-BAN A MODERN KORBAN
Kétségtelenül az a helyzet...
FÖLDCSUSZAMLÁS GRAND ISLE MELLETT HÉTFŐN
- ...hogy a töltéseken átcsaphat a víz. - Igen.
A város mintha megőrült volna.
Emberek órák hosszat a benzinkutakon. Dugig voltak a benzinkutak.
Az emberek káromkodtak, üvöltöztek,
és mindenkinek látszott az arcán a bizonytalanság és félelem.
Úgy hangzott, mintha apokalipszis lenne odakint,
de nem törődtem vele.
És akkor elment az áram.
Szóval csak ültem ott, és hallgattam az esőt.
Hallottam odakint mindenféle állatokat, ahogy sírnak.
Eső, szél, minden.
Apámmal aludtam, mert féltem.
De emlékszem, hogy kiláttam... Kiláttam a házból,
mert volt a ház oldalán egy üvegajtó.
És csak néztem, ahogy egy csomó dolog elrepül előttünk,
a fákat, amik úgy néztek ki, mintha ki akarnának jönni a földből.
És akkor jöttem rá valójában, hogy jaj, ez nem játék.
Emlékszem, nagyon-nagyon késő volt.
Éjfél körül lehetett.
Anyámmal és a testvéreimmel mind ébren voltunk,
és hangos zajt hallottunk, mint egy robbanás,
- vagy dörrenés. Hangos volt. - Mi volt az?
A gátak. Átszakadtak.
És... Nem tudom.
Aztán minden nyugodt lett, én meg lefeküdtem.
Aztán arra ébredtem,
hogy a nagybátyám egyik barátja dörömböl az ajtónkon.
Anya kiment, és minden el volt árasztva.
Ahogy a vihar közeledett New Orleans felé...
... én és a családom úton voltunk.
A kétórás út helyett 13-at mentünk...
... az őrült forgalom miatt.
A szüleim nagyon aggódtak és feszültek voltak.
Melegünk volt, és rohadtul sötét volt.
MENEDÉK A KATRINA ELŐL MENEKÜLŐKNEK 8 KM
Emlékszem, hogy megálltunk egy nagyon vidéki,
ijesztő, Dél-Luisiana-i városban.
Megnyitották menedéknek a bolhapiacot...
...azoknak az embereknek, akik New Orleansból jöttek.
Nem tudom, hogy amiatt-e, mert olyan kimerült voltam,
vagy talán mert meg voltam ijedve egy kicsit.
Nem tudom miért, de minden olyan elmosódott.
Csak arra emlékszem, hogy bemegyek egy sarokba,
és a gyerekek mind a rohadt kemény padlón feküdtek.
Egész idő alatt Tinára és az unokatestvéreimre gondoltam.
Ők New Orleansban maradtak.
Őrült álmaim lehettek azon az éjjelen.
Emlékszem, felébredtünk, és ott volt a sajtó.
Tudod, kijött a helyi hírcsatorna.
Emlékszem, elővettek
egy tévét, érted, mintha a 90-es években lennénk,
amikor iskolában voltunk, és szabadnap volt,
és a tanár behozta a tévét.
Ők is behozták a tévét nekünk, hogy nézhessük a híreket.
És emlékszem,
hogy láttam New Orleanst víz alatt.
És akkor láttam, hogy a Circle vegyesbolt víz alatt van.
CIRCLE VEGYESBOLT
Az Tina környéke volt. Az az unokatestvéreim környéke volt.
Gyerekként csak az jutott eszembe,
hogy víz alatt van az egész környék, így az unokatestvéreim is.
Emlékszem, megkérdeztem egy felnőttet:
"Egy pillanat. Ha ez mind víz alatt van,
mi történt az emberekkel, akik ott maradtak? Hol vannak?"
És, tudod, ez a nő...
Mélyen a szemembe nézett és azt mondta:
"Mindenki meghalt, aki New Orleansban maradt!"
És én csak elkezdtem sírni, úgy azonnal. Elkezdtem sírni.
A tévét nézve és ezt hallva úgy tűnt, igazat mond.
Jó napot, rendőrség...
Küldjön valakit segíteni, asszonyom. Meg fogok halni ezen a padláson.
Elkezdett feljönni a víz a padlásra is, asszonyom, és meg fogok fulladni itt.
Ki tud jutni a tetőre, ha szükséges?
A padláson ragadtam anyukámmal és a kishúgommal együtt.
Az egész házunk víz alatt van.
Itt vagyunk három méter víz alatt és próbálunk kijutni.
Van velünk egy kisbaba. Öten vagyunk. Nagyon félünk.
Kinyitottuk a padlást. Ütöttünk egy lyukat a padláson.
A helikopter folyton elszáll fölöttünk.
A helikopterek elszállnak fölöttünk, de nem állnak meg.
A verandán ülünk, és nézzük, ahogy emelkedik a víz.
És sehogy sem tudunk kijutni, semmi. A víz meg csak jön fel.
New Orleansban, azt hiszem, egy dolog volt
az előnyünkre: a család.
És tudod, az otthon melege.
A házaink nagyon otthonosak. Vendégszeretetben is jók vagyunk.
A házaknak finom ételillatuk van.
Tudom, mit jelentett nekem Tina háza.
Emlékszem, mennyire kényelmes és meleg volt.
Érted, mire gondolok?
Ez az egyik kedvencem.
Ez én vagyok, Quentin, Kiyara, Shirley, és az ott anyum hátul.
Ez a háznál készült.
Az egyik háznál, ahol Tina lakott a Katrina előtt.
Látod, ott van a faborítás...
- Halló? - Mizu, Tina?
Szia, drágám! Mi a helyzet?
Évek óta nem láttam Tinát és az unokatestvéreimet.
Még Shreveportban is éreztem Tina szaftos rizsének az illatát.
- Mi a helyzet? - Szia, drágám.
- Mizu? - Azt mondtam, istenem, remélem...
Te fiú, nem vagyok kamerakész. Felvettél a kamerával.
New Orleans-i klasszikus.
- Big Shots. Vágod? - Ó, istenem. Igen.
Vágom. Add csak ide!
- Nem tudtátok... - Megiszom melegen.
Nem is kell, hogy hideg legyen. Megiszom melegen, esküszöm.
Szóval igen, ahogy mondtam...
a depresszióm része volt, hogy olyan magányos voltam, eltelve honvággyal,
hogy konkrétan még a hajamat sem fésültem többé.
Olyan vastag lett és telt, és...
azt mondtam, úgysem ismerek itt senkit,
nem kell egyfolytában karbantartanom a hajamat.
Egyfajta remete lettem a házban, érted?
Azt mondtam magamnak, csak természetesen fogom hordani a hajam.
Jól néz ki.
Amikor a vihar tényleg beütött...
SHIRLEY AKKOR TÍZÉVES
...azt hiszem, mindenki még aludt vagy épp ébredezett.
KENNEDI AKKOR HÁROMÉVES
De egyszer csak hirtelen éreztük, hogy a ház egyszerűen...
QUENTIN 11 ÉVES A VIHAR IDEJÉN
...szinte olyan hangja volt, mint a vonatnak. Remegett, rázkódott, érted?
A férjem mondta, hogy nézzek ki az ablakon.
A víz az ablaknál volt, szóval körbevett minket a víz.
Körbevett minket a víz.
Amikor a víz ömlött befele, azt hiszem, az egyetlen dolog, amire gondoltam
az volt, hogy... megbabonázott, azt hiszem
azzal, ahogy... Az egész olyan volt, mint egy film.
A víz ömlött befelé, és mi próbáltunk kijutni.
Hátra szaladtunk.
De konkrétan, ültünk az ágyon, és a víz a szó szoros értelmében nőtt.
- Ahogy ültünk az ágyon. - Basszus.
A kutya és a csávó lebegtek.
A kutyájuk halott volt, csak lebegett a vízen.
- Basszus. - Ott lebegett a házunk körül,
meg ilyenek.
Azt hiszem, mindenki próbálta megtalálni a saját mentális nyugalmát,
hogy hogyan kezelje a történteket.
- Ja. - És, szóval azt mondtam,
rendben, oké. Énekeljünk.
És ezt csináltuk. Zsoltárokat énekeltünk. Énekeltünk, érted, R&B-t.
Megalapítottuk a mi kis kórusunkat, és ültünk odabent és énekeltünk.
Két napon keresztül, amíg a világ azt hitte,
hogy senki sem maradt New Orleansban, mi továbbra is a padlásunkon voltunk.
A csónak beállt a nappaliba...
MENTÉS
...mert a ház eleje teljesen, a víztől leomlott, érted.
És akkor kijutottunk onnan.
Kísérteties csend volt.
Azt hiszem, mindenkit megdöbbentett és lenyűgözött...
...ahogy a város, a lakónegyedeik víz alá kerültek.
A víz olyan mély volt, hogy a stoptáblának csak egy kis része látszott ki.
Minden halálosan nyugodt volt.
Madarakat sem lehetett hallani, semmit.
Szinte olyan volt, mint amit az özönvízről írnak a Bibliában,
csak víz volt mindenfelé.
Körbevesz a víz, érted?
És azt a galambot keresed,
ami visszajön a szárazföld hírével, de sehol nem volt egy madár sem.
Visszafordultam, és láttam,
hogy a házam volt az egyetlen ház, ami még állt.
Személy szerint azt hittem, meg fogunk halni.
Érted, ott lebegnek a bútoraid.
Vágod: ha kinézel, semmit nem látsz odakint.
Meg fogunk halni. Meg fogunk itt halni.
Ez van, el kell fogadni. Ott ragadtunk.
Nem egy napig voltunk ott, nem 12 óráig voltunk ott.
Három napig voltunk itt bent. Három napig voltunk itt fent.
Aztán elmentünk, megmentettek minket és elszállítottak
egy koncentrációs tábor-szerű épületbe. Vágod, ugye?
Sose harcolnék ezért az országért.
Nem függök tőle. Nem függhetek tőle.
Sose harcolnék érte, hacsak a Katrina hurrikán miatt nem.
És 11 éves voltam, amikor meghoztam ezt a döntést.
ÜDVÖZLÜNK NEW ORLEANSBAN
A víz, érted, a víz, az ott volt.
Kimentem, és nem tudtam felfogni, mi történt.
Csak néztem körbe, hogy mi van. Csomó kiáltozást hallottam.
A szomszéd fickónak volt egy csónakja.
Nem tudom, honnan volt neki, de volt egy csónakja, és azt mondta,
hogy elvisz mindannyiunkat a hídhoz.
Elmentünk a konferenciaközponthoz...
és olyan... furcsa volt.
Láttam egy halott embert az utcán. Rémisztő volt.
Hogy mi van? Meg fogok halni? Kezdtem megkérdőjelezni dolgokat.
Szagokat éreztem... ürüléket,
ahogy kilebegett a mosdóból, és az emberek csak egyszerűen
nagyon szomorúnak látszottak.
Nem tudom. Azt éreztem, hogy nem kéne ott lennem.
Ezt éreztem. Nem fogtam fel, mi van. Nem hittem el, hogy ez valóság.
Nem akarok sírni.
- Sajnálom. - Semmi baj.
Nem kell sietni.
Jól van. Szóval, várj csak.
Mondd, beszéltél erről valakinek ezelőtt?
Nem, nem beszéltem.
Szerinted miért?
Nem tudom. Senki sem kérdezett meg.
Lehet öt perc szünet?
Hé, haver, jól vagy?
Fáradt vagyok, ember.
Hé, ezt vedd fel! Itt kell laknunk, nagyon rossz!
Kisbabák vannak itt, és nincsen fertőtlenítve!
Tényleg rossz itt!
A gyerekeknek melegük van! Vigyenek el minket erről a helyről!
Több ember halt meg itt...
KATRINA UTÁN EGY FELEDHETETLEN GYERMEK
...és én nem akarok egy lenni közülük.
Azt mondják, hogy fognak valamit csinálni, de nem tesznek értünk semmit,
hogy segítsenek nekünk túlélni és élni?
Csak kell nekünk valamennyi segítség. Annyira siralmas.
Siralmas és szomorú, hogy ezek az emberek itt
több mint 3000-en vannak otthon nélkül, menedék nélkül.
- Mit fognak csinálni? - Nem gondoltam át...
- Mi mit csinálunk? - alaposan. Láttam egy kamerást,
odamentem hozzájuk, és egyszerűen csak...
ARIANNA AKKOR KILENCÉVES
...odahúztam nagyon közel a kamerát az arcomhoz,
és meggyőzően beszéltem. Szónokoltam.
Akkor én voltam, én voltam sok ember hangja,
akik nem tudtak, vagy nem akartak szót emelni magukért.
Azt éreztem, hogy vannak bizonyos körülmények,
amik teljesen elfogadhatatlanok, ami nagyon nem volt oké.
A nagyanyám tulajdonképpen szó szerint kifogyott az inzulinjából,
mert a nagyanyám cukorbeteg volt.
De én nem tudtam, hogy ez olyan dolog,
ami nélkül ő meg tud lenni.
Akkoriban úgy éreztem, hogy létszükséglet,
hogy ez valami olyan, ami kell neki.
Akkoriban a nagyanyám volt mindenem,
és nagyon féltem és meg voltam rémülve,
rettegtem, hogy elveszíthetem őt.
A nagyanyám cukorbeteg. 76 éves.
Elfogyott az inzulinja. Mit fog csinálni?
Nem tudja, hogy élni fog vagy meghalni. Egyikünk sem tudja, mit fogunk csinálni.
Csak egy kis segítségre és támogatásra van szükségünk.
Emberek vesztették el az otthonaikat.
Az embereknek nem volt élelmük, vizük. Pokoli meleg volt odakint.
Az emberek azt tették, amit tenniük kellett.
Utálom, ahogy a média bemutatott minket.
Ha egy fekete családot mutatnak, azt mondják, fosztogatnak.
Ha egy fehér családot látunk, ők élelem után kutatnak.
Sosem fogom elfelejteni azt, Ted, aminek ma szemtanúja voltam.
Fosztogatás olyan szinten, ami olyan megdöbbentő, annyira lesújtó.
A várost feldúlta a hurrikán.
És most feldúlják néhányan a saját lakói közül.
Segítséget akarunk! Segítséget akarunk!
Nem bírjuk ki. Azt mondtad, ha szükségünk van rád, hívjunk.
És most téged kérünk Jézus áldott nevében.
Senki sincs olyan, mint te.
És tudod, hogy öt nap volt, mert a legtöbb ember fekete,
és Amerika úgy van felépítve, hogy a szegényeken, a fekete embereken,
azoknak, akinek kevésbé megy jól, a lehető leglassabban segítsenek.
Áldassék az Úr! Istenem, tudom, hogy ki fogsz segíteni minket.
Most már az Úré.
Ez egyszerűen rasszista.
George Bush-t nem érdeklik a fekete emberek.
KONCERT A HURRIKÁN KÁROSULTJAIÉRT
Nem tudod, hová mész. Nem tudod, mi következik.
Gyerekeket választottak el a családjuktól.
Családokat választottak szét, és küldték őket véletlenszerű helyekre.
Az unokatestvéreimet kitelepítették, mert az otthonuk megsemmisült.
A Katrina hurrikán a történelem egyik legnagyobb szétszóródását okozta
a fekete emberek között.
Ez a szarság megtörtént a rabszolgaság idején,
és megtörtént 2005-ben is.
Emlékszem, hogy egy szobában ülök anyummal
és apummal egy motelben, és azon gondolkodom, hogy mikor megyek haza...
CHASE N. CASHE AKKOR 17 ÉVES
...egy hét lett belőle, majd kettő, majd három, aztán egy hónap.
És legközelebb, amikor a fejemhez kaptam, már Mississippiben éltem.
Végül Houstonba mentem.
DANIEL A VIHAR IDEJÉN 13 ÉVES
Egy hotelben voltunk.
Nem maradhatunk a kurva drága hotelben,
úgyhogy mi lesz velünk?
TARYN AKKOR 14 ÉVES
Mit tegyünk? A városba nem mehetünk.
Sok ember a Katrina előtt...
LOLLY AKKOR 14 ÉVES
...még nem hagyta el New Orleanst.
Azelőtt nem mentek sehová.
Végzős voltam a középiskolában...
DWAN AKKOR 17 ÉVES
...és amint rájöttünk, hogy nem tudunk hazamenni,
Dallasba költöztünk.
Végül egy évig voltunk ott, mert aztán elköltöztünk,
nem igazán azért, mert akartunk, hanem mert nem volt...
DAMARIS AKKOR 18 ÉVES
...mindent elvesztettünk.
Az volt az első alkalom, hogy menekültnek hívtak.
ANTHONY A VIHAR IDEJÉN 12 ÉVES
Amerikai vagyok. Tudod, mire gondolok.
Innen származom... erről a földről, de menekültnek hívtak.
RYAN AKKOR 13 ÉVES
Az iskolatársak szerint menekült vagyok. Azok vagyunk.
"Komolyan? Fosztogattál? Mit fosztogattál? Volt hogy... fosztogattatok?"
Az igazgató megkérdezte, be fogok-e illeszkedni?"
HEATHER A VIHAR IDEJÉN 16 ÉVES
Hogy lehet ilyet kérdezni egy lánytól, aki most érkezett,
mert érted, a háza két és fél méternyi víz alatt van.
"Szerinted be tudsz illeszkedni?"
Bazmeg, nem fogok beilleszkedni. Nem akarok itt beilleszkedni.
FESZÜLTSÉGEK HOUSTONBAN
A feszültség lassan fokozódott.
Összeverekedtek az iskolákban a houstoni és New Orleans-i menekült diákok.
A houstoni rendőrség szerint a városban elkövetett gyilkosságok
mintegy 20 százalékának áldozata vagy gyanúsítottja a Katrina menekültje volt.
Lakosságon belüli százalékos arányuk több mint kétszerese.
LAFAYETTE KÖZÉPISKOLA 8. OSZTÁLY
Két hete volt, hogy evakuáltak minket Lafayette-be,
és nem volt könnyű alkalmazkodni ehhez az új helyhez.
Azt hiszem, hogy...
Nem tudom. Túl hamar mentünk iskolába.
Semmit sem jegyeztem meg abból, amit tanítottak nekünk.
Körülbelül nyolc hónapig maradtunk Lafayette-ben, de két évnek tűnt.
A Lafayette-i emberek tudták, hogy nem mehetünk vissza New Orleansba,
úgyhogy megpróbálták a lehető legkönnyebbé tenni
nekünk ezt az átmenetet a gyerekekkel.
Ami téged illet, amikor elkezdtél amerikai focizni
és belefolyni különféle tevékenységekbe az iskolában,
akkor jól voltál.
Ami azt illeti, nem is akartál eljönni onnan.
Az emberek, akikkel ott laktunk, nem akarták, hogy elgyere onnan.
Az edződ sem akarta, hogy elgyere onnan.
Azt akarta, hogy ott focizz tovább.
Szóval az jó terápia volt neked.
A gyerekeim, úgy gondolom, elég jól jöttek ki belőle.
Mit gondolsz általában, hogyan hatott a Katrina hurrikán
a családra vagy a gyerekekre?
Hogyan hatott rájuk?
Tényleg nem tudom, hogyan hatott a gyerekekre,
mert a gyerekek nem mondtak semmit.
Nem mondtak nekünk semmit.
Normális, hétköznapi életnek tűnt.
Úgy tekintettem rá, mint hétköznapi, normális életre. Úgy értem...
Mi igazából... Állandóan kérdezgettem, hogy vagy,
és Kiyarától is, hogy hogy vagytok, de csak annyit mondtatok, jól vagyunk.
És különösen te, bementél és bezárkóztál a szobába,
és én folyton kérdeztem, hogy jól vagy-e?
De úgy tűnt, hogy semmi bajod nincs.
Ha volt is, nem mondtál semmit.
CAFE DU MONDE - AZ EREDETI KÁVÉSTAND ISMÉT KAPHATÓ BEIGNET-FÁNK!
NYITVA
Nagy nap ez New Orleansban! Egy hónappal a hurrikán után
a hatóságok elkezdték visszaengedni az embereket három nagy lakótelepre.
Tudható már egy ideje, hogy...
...a város örökre megváltozik...
...de, hogy hogyan változik, csak most derül ki.
New Orleans és a Francia negyed tovább fog lépni, történjen bármi is.
Úgy értem, más város lesz,
de van sok minden, ami nem fog változni.
És, úgy gondolom, hogy a változatlan dolgok...
az olyan helyek javát szolgálják, mint a Cafe Du Mone vagy Jackson Square.
Úgy értem, intézmények hosszú listája,
amik mindig is itt voltak.
A város nem készült fel rá, hogy mindannyiunkat befogadjon.
Persze szükség volt a munkások visszatérésére,
hogy újra beinduljon a turizmus.
Ez a nagyi háza.
Ha őszinte akarok lenni,
inkább azt szeretném, hogy az egész házat...
Nem tudom, hogy lesz...
Ó, Istenem.
Mikor mentél vissza New Orleansba?
Mikor mentem vissza New Orleansba? Amint újra megnyitották az államot,
a dédnagyanyám azt mondta:
"Oké, itt az idő hazamenni. Vissza akarok menni a házamba."
Érted?
Úgyhogy összepakoltunk, és hazamentünk.
- Mit láttál? - Szellemeket.
Senki sehol, kísértetváros volt.
Törmelék mindenhol.
Döglött állatok. Visszajöttem, és láttam a kutyám, mert nem tudtam magammal vinni.
El tudod képzelni? Egy csomó fájdalom mindenhol.
Láttam az embereket fájdalmukban lehajtott fejjel.
Nem tudtam, mit fognak csinálni.
Nem tudtam, jönnek-e jobb napok.
Mindenhol csak félhomály volt.
És amennyire emlékszem,
sokáig ez volt minden nap.
Kész voltam visszamenni a suliba,
úgyhogy végül visszajöttünk New Orleansba.
Egy FEMA lakókocsiban laktunk,
amiről később megtudtam, hogy tele volt formaldehiddel.
Oké, szóval...
Olyan lakókocsikba tettek titeket, amik tele voltak méreggel?
Igen, nagyjából, mert... mert olcsók voltak.
Szóval megvették ezeket a lakókocsikat, amiket igazából nem is használtak,
mert tele voltak formaldehiddel.
Újabb csapás a Katrina hurrikán áldozatainak.
Mérgező szintű formaldehid-gázmennyiséget mutattak ki a vizsgálatok
több mint 500 lakókocsiban Louisianában és Mississippiben,
néhányban akár az átlagos otthonok szintjéhez képest 40-szeres mennyiségben.
Két évvel később,
azt kezdtem észrevenni, amikor hátra dőltem,
hogy egy labda áll ki a hasamból, ami csak úgy a semmiből lett oda.
Egy ideig nem foglalkoztam vele,
amíg el nem kezdett mindenféle problémám lenni, egészségügyi problémák.
És akkor elmentem az orvoshoz, ahol megtudtam,
hogy egy tumor, ami azért alakult ki, mert a lakókocsiban laktam.
Érződött a halál szaga.
Még mindig hullák hevertek az út szélén,
ha felemelték a fákat, alattuk halott kutyák és halott madarak,
kukacok mindenhol, mindenféle szemét mindenhol.
Szóval tudod, olyan szag volt, amit sosem felejtek el.
Az enyémek elmentek megnézni a házat,
én meg emlékszem, hogy vidám voltam, és olyasmik jártam a fejemben,
hogy szuper, ott a játékom a komódon, biztos hozzák azt is.
És emlékszem, amikor kiszálltak az autóból,
csak egy szemeteszsák volt náluk, ami még nem is volt tele,
és ennyi maradt az egész házból.
Azt hittem, hogy az csak az én szobám.
Az volt az első alkalom, hogy mellbe vágott, hogy...
ami addig a valóság volt, annak vége van.
Ezt jelenti az, hogy senki sem kérdezte.
Mert ez az első alkalom, hogy kimondom hangosan.
Az egész mindenből, amit addig a lényem részének gondoltam
egy szemeteszsák maradt, érted?
De ennek a súlya csak sokkal rosszabb lett, amikor rájöttem,
nemcsak a házról van szó. Hanem az egész környékről.
Tehát, hogy a Hogyishívják nevű hölgy többé már nem lakik itt.
Vagy amikor rádöbbensz
az áldozatok számára, ami teljesen más szint.
És amikor az identitásodat nagyban az határozza meg, hogy honnan származol,
különösen a környék, ahonnan való vagy,
és az a környék többé nem ugyanaz,
az a ház többé nincs ott, vajon mit tesz ez az identitásoddal?
Néha a vihar után
visszamentem a régi környékemre, és csak leültem egy verandán.
A ház be volt deszkázva meg minden,
de akkor is ott akartam lenni, érted?
Csak ültem ott órákon keresztül.
A szüleim végül úgy döntöttek, hogy itt az idő hazamenni.
Így hát útra keltünk.
KELET-NEW ORLEANS KIJÁRAT
Ez a fészer és minden, ami benne volt,
a biciklik és...
Noha még állt a házunk, az általunk ismert New Orleans eltűnt.
Öregem, micsoda dolog ezt elveszíteni.
A Katrina előttről emlékszem mindenkire a környéken, mindannyian együtt voltunk.
A környéked létfontosságú volt abban, hogy ki vagy.
Legalább ott volt a családod.
Ott volt a közösséged. Ott volt a néped, hogy úgy mondjam.
A háztömbben mindenki ügyelt a gyerekeimre.
Odafigyeltünk egymás gyerekeire.
A Katrina előtt nem volt okod elhagyni a környéket,
mert a környéken megvolt minden.
A gyerekek kint voltak, az utcán játszottak. Csodálatos volt.
Ha belegondolok, lényegében tényleg afrikai volt.
Csak fekete emberek voltak.
Csak ezt láttad, és igazából csak erre gondoltál.
Ez tényleg A Könnyed Élet volt.
Generáció generáció után, ugyanolyan módon éltünk.
Semmi sem változott soha.
De a Katrina után...
A fekete közösségek szétszórása a városban
elszivárgó-hatást kezdett okozni, érted?
Többé nem vagy abban a közösségben, ahol felnőttél.
Zsúfolt környékekre dugnak be,
zárványokba, ahol az emberek nagyon védik a területüket,
és elképesztően ragaszkodnak ahhoz, ahonnan jöttek,
őket most a város bizonyos részeibe teszik
mert kitelepítették őket vagy elvesztették az otthonukat.
És tudod, most a lakbér az egész utcában
megemelkedett, és új emberek költöztek be.
Gondolj bele, mit tesz ez egy közösséggel. Destabilizálja.
Q93, WQUE-FM, New Orleans.
- Kevesebb duma, több dal. - Ez az!
- Q93. - Az első számú...
Emlékszem, milyen volt visszamenni.
Furcsa házak voltak ott. Azt gondoltam, hogy nagyon furcsák.
Napelemek voltak rajtuk,
és akkoriban nem tudtam, hogy mi az.
Csak azt éreztem, hogy megpróbálják
új közösséggé formálni, tele fehér emberekkel.
Láttuk ezt a csomó fehér embert kijönni
az út túloldalán a házakból, és mi csak néztünk,
hogy mi folyik itt, érted?
A fehér emberek átvették a környéket, mert a lakbér emelkedett és minden,
szóval ezek a környékek teljesen mások ma.
Szerintem a dzsentrifikáció a vihar előtt elkezdődött, de a Katrina felgyorsította.
Úgy érzem, New Orleansban a közösség is más most,
mert az emberek olyan sokat költözködnek.
Ahogy mondtam, egyik évben még az Eight Wardon laksz,
aztán felköltözöl a belvárosba, jövőre pedig a 13.-ba.
És így senkit sem ismersz meg igazán. Beszélhetsz a szomszédoddal,
de nem olyan, mint amilyen volt.
Nem eresztesz gyökeret.
A gyerekek nincsenek úgy összenőve, mint a vihar előtt, érted?
Amikor visszajöttem a Katrina után,
naivan azt hittem, hogy ismét minden normális lesz.
De valójában, mivel az unokatestvéreim nem tudtak visszajönni...
Magányos voltam és untam magam.
Csak bolyongtam New Orleansban, és elmentem olyan helyekre,
amiktől gyerekkoromban óvtak a szüleim.
Anyukám nem szerette a környékbeli gyerekeket, akikkel elkezdtem lógni.
De akkor találkoztam ezzel a sráccal, Jacquezzel.
JACQUEZ A VIHAR IDEJÉN 14 ÉVES
Jac-nek hívtuk röviden.
Emlékszem, egy nap épp verekedni készültem egy másik sráccal a buszmegállóban.
Biztosítalak, hogy semmi oka nem volt.
És épp akkor, amikor egymásnak ugrottunk volna,
Jacquez egyszerűen, mert az ő környékéről voltam és ismerte a szüleimet,
odalépett elém, és feloldotta az egész helyzetet.
Utána olyan lett nekem, mint a bátyám.
Egyike volt azon kevés srácnak, akik a jövőről vagy a főiskoláról is beszéltek.
Volt anyukámnak egy Hi8-as kamerája otthon,
úgyhogy egy nap megfogtam, és elkezdtem filmezni dolgokat a környéken.
Szeretlek.
Én is szeretlek.
TARISZNYARÁK HOMÁR
Beszarsz, bakker.
Szép lesz. Jó barátságtalan.
Igen, uram, mi van vele?
- Mi az? - Homár, tarisznyarák és garnéla.
Jac mindig azt éreztette velem, hogy képes vagyok bármire, ha elszánom magam.
Amikor végeztem a főiskolával, Jacquez olyan büszke volt.
Aki nem más, mint...
Edward épp most diplomázott. Wayne, Tom, Clack, az egész család. Shaq.
Egyszer ő és Tom vásároltak egy akrobatatrikót.
És Jac!
Az erőszak New Orleansban még mindig mindenen nyomot hagyott.
Különböző környékekről származó emberek keveredtek egymással,
ami az jelenti, hogy új emberek jöttek,
akik próbálnak nevet szerezni maguknak, próbálnak területet szerezni,
de ott vannak azok is, akiké eleve a terület, ők meg úgy voltak vele,
hogy nem tesó, ez az én szarom.
Szóval egy csomó lövöldözés volt.
Sok fegyveres erőszak volt, sok verekedés.
Kicsi gyerekek akarnak gyilkosok lenni, amikor felnőnek.
Látják a társaikat fegyverrel, és ők is ezt akarják.
A kicsi gyerekek igazából csak kemények akarnak lenni.
Erről van szó valójában. Gengszterek akarnak lenni.
Nem úgy vannak vele, hogy ha felnövök, ez akarok lenni.
Igazából abban vannak, hogy ja, igazából csak ez az élet érdekel.
"Hadd vegyem fel a szűk gatyámat. Ja, most már fasza vagyok."
De most a vihar után olyan...
hogy nem is kell abban a világban élned.
Nem kell a gettóban élned konkrétan.
New Orleansban úgy is hathat rád az erőszak, mert annyira elterjedt.
Nagyon véletlenszerű, tudod?
Bárhol kirobbanhat, a nap bármelyik szakaszában.
Rendőröket hívtak a Whitney sugárút
és a Landry utca sarkára tegnap délben.
A 23 éves Jacquez Youngot holtan találták egy autóban.
Egy másik 20 éves férfit kórházba szállítottak.
Mindkettőjüket többször meglőtték.
A tanúk azt mondták a nyomozóknak, hogy több embert láttak
tüzet nyitni egy fehér, négyajtós F-150-esben, amely az autó mellé húzódott.
Ez nagyon szétbaszott engem. Tényleg nagyon durván.
Hogy is mondjam...
Ja, nem tudom. Azt hiszem...
Tudod, ahonnan én jövök, ott tudjuk.
Tudjuk, ha valaki nem fog velünk együtt megöregedni.
Tudjuk, hogy valaki az áldozata lesz, érted,
a tömeges bebörtönzési rendszernek vagy az erőszaknak.
Vagy a drogoknak. Tudjuk.
De nem gondoltam volna, hogy ez Jacquez lesz.
Úgy voltam vele, hogyha ez a szarság vele megtörtént, akkor velem is megtörténhet.
Érted?
És szomorú voltam, de mindennél dühösebb is,
amiért hagytuk, hogy ez megtörténjen vele.
És amikor azt mondom, hogy mi, akkor a környékemre gondolok.
Úgy értem, tudod, a társadalomra, Amerikára. Olyan...
Egyszerűen nagyon kiakasztott és feldühített, tudod?
Amilyen körülmények között élünk.
És olyan körülmények közt élünk, ahol valakit, aki olyan jó, mint Jac,
csak úgy agyonlőnek az utcán.
Buckles!
- Mizu, Buckles? - Hé, Snapchat!
- Ez nem a Snapchat. - Buckles!
Fáradtnak nézel ki a kamera mögött, tesó. Tegyük le a kamerát, gyerekek.
Muti! Rátok fogom irányítani a kamerát, mert mind olyan fáradnak tűntök, tesó.
Három hónappal Jacquez halála után...
felajánlottak nekem egy középiskolai médiatanár állást.
Mizu, diákok?
A gyerekekkel lenni gyógyítólag hatott rám.
Olyan energikusak voltak, és olyan sok reményt láttam bennük.
Bevezető videó, csapó egy.
Várj! Jól nézel ki!
Még nem.
Amint elkezdték filmezni egymást, nagyon gyorsan mélyre ástak.
Csináljunk egy felvételt.
Csendet kérek.
Mi volt életed legrosszabb tapasztalata?
IAN A VIHAR IDEJÉN NÉGYÉVES VOLT
Azt hiszem... Nem tudom.
Azt hiszem, a Katrina volt. Az volt a legrosszabb, azt hiszem.
Féltem egy kicsit, mert...
E A VIHAR IDEJÉN HÁROMÉVES
...nem tudtam, hogy túléljük-e vagy sem.
JYRON A VIHAR IDEJÉN HÁROMÉVES
Ideges leszek és rémült és paranoiás.
Jól van. Most forgunk. Kicsoda az ott?
Világos volt, hogy ezeknek a diákoknak sok mindent kellett feldolgozniuk,
különösen az iskolán kívül.
Világprobléma, Calvin, csapó egy.
CALVIN A VIHAR IDEJÉN HÁROMÉVES
Felvétel.
Helló. Calvin Baxter vagyok, és az Edna Karr középiskolába járok.
Mi történt akkor éjjel?
Tudod, mi volt a helyzet? Mi történt?
Elmentem a boltba. Gézt vettem magamnak.
És sétálok kifelé. A sugárúton vagyok, és bassza meg,
egy rendőr, furán viselkedett, és egyszerűen elkezdett lőni rám.
Látod, itt a szívem, ezen a részen, itt.
Ez hét centire van tőle, érted? A szívemet is eltalálhatta volna.
És bassza meg... Egyedül jutottam el a kórházig.
Hányszor lőttek?
Tizenhétszer lőttek rám.
És hányszor találtak el?
- Egyszer. - Vigyáznak rád fentről.
Na ja. Emiatt hordok fegyvert magamnál,
mert úgy érzem, hogy meg kell védenem magam.
Mintha... Baszki, nem tudom, mikor fog történni valami,
úgyhogy magamnál kell tartanom.
- Tizenöt évesen is? - Tizenöt évesen is. Nem számít.
Annyi szarságon mentem keresztül,
hogy érzéketlen lettem a fájdalomra. Tényleg, érzéketlen.
Annyira hozzászoksz, hogy úgy vagy vele, hogy leszarod.
Érzéketlenné válsz az érzésre. Kőszívű vagy. Kibaszottul nem érdekel.
Mit tesz ez egy gyerekkel?
Traumatizálttá teszi őket. Kőszívűvé.
Úgy érzem, a Katrina után minden megváltozott.
Érted, mindent újra kellett építeni.
És sok épület...
...volt egy csomó ifjúsági központ a Katrina előtt meg minden.
Most már nincs túl sok belőlük.
Oké, és ez mit jelent?
Sok gyerek semmilyen útmutatást nem kap odakint.
Nincs egy hely sem, ahová mehetnek iskola után, hogy lefoglalják magukat.
A középiskolát elhagyók és a bebörtönzöttek száma nő.
Épp most építettek egy új börtönt. A gyerekek bandákba verődnek.
Ember, láttam egy kilencévest füvet szívni.
Több munkahelyre van szükség, több ifjúsági programra, több mentorra,
több tanácsadásra, több útmutatásra, pont.
Ennyi volt.
Oké.
BLAINE TISZT KÖZÉPISKOLAI BIZTONSÁGI ŐR
A New Orleans-i ifjúsággal dolgozva...
- Mi a... - Blaine tiszt, jelentkezzen, kérem.
- Mondja csak. - Jöjjön ki hátra.
- Valami történik. - Ennyi volt.
Gyerünk, Rodney, menjünk.
Épp odamentem, és megállítottam őket a verekedésben itt kint.
Nem! Húzz innen! Hagyjál békén, bazmeg! Húzz innen!
- Gyere ide. - Nem! Hagyjál békén!
Nem ismertem fel a saját traumámat és a társaimét se, amikor iskolában voltam.
Amikor tanárként láttam, magától értetődő volt, hogy ezek a gyerekek
ugyanazokon a dolgokon mennek keresztül, mint amiket én
és a társaim megtapasztaltunk, amikor iskolába jártunk.
Ezeknek a gyerekeknek a valósága csak rosszabb és rosszabb lett,
és eldobtam az agyam attól, hogy semmi sem volt, ami segítsen rajtuk.
Carol Carter, Katrina Gyermekei, csapó egy.
Mindig az a szempontunk...
CAROLYN WAITERS CARTER, HELYREÁLLÍTÁS
...és ez nagyon bosszantó számomra, hogy valahogy
meg kell javítanunk a gyerekeket.
Nem kell megjavítanunk a gyerekeket. Semmi gond nincs a gyerekekkel.
Hogy éred el, hogy valaki biztonságban érezze magát? A biztonságérzet alapvető.
Olyan otthoni környezetekben vannak, amikben nem érzik magukat biztonságban.
Elmennek az iskolába, és nem érzik magukat biztonságban.
Mit tesz ez a gyerekeinkkel?
Pusztítást végez a mentális egészségükben, a fizikai egészségükben és a jólétükben.
És, szóval, ők...
Hogyan tanulj, amikor traumatizált állapotban vagy,
amikor harcolj vagy menekülj állapotban vagy?
A tested állandóan termeli ezeket a vegyületeket.
Ez az alapállapotod.
A homeosztázisod a trauma, a "harcolj vagy menekülj" üzemmód.
Ott van a limbikus rendszer,
ami a cukorbetegséget okozza, a szívbetegséget okozza,
ami magas vérnyomást okoz és veseelégtelenséget,
mindenféle más problémákat, amikkel a gyerekeink küszködnek.
Így amikor a viselkedésükről beszélünk,
akkor ezt a viselkedést ez az állapot okozza.
Bárki, aki olyan sokat van ebben az állapotban, mint a gyerekeink,
dühös lenne, viselkedési problémái lennének,
és ugyanúgy reagálnának, ahogy ők reagálnak.
Ők nem mások.
Nem az van, hogy valami baj van velük. Azt teszik, amit a testük
mond nekik, mert ezt teszi a trauma az emberekkel.
Így érzem magam.
Ez... Soha nem tudom igazán szavakba önteni,
de pontosan így érzem magam.
Ez a negyedik órám. Szépen dolgoznak.
Ez itt Kwani. Köszönj be, Kwani.
- Helló. - Helló.
Ez az osztályom. Ő Kayla.
Mindenki végzi a feladatát. Kayla, te mit csinálsz?
Csak azért, hogy átvészeljem a napjaimat,
lefojtottam magamban ezeket a dolgokat, érted?
És az kellett,
hogy lássam a diákjaimat, ahogy ezzel küzdenek, hogy egyáltalán rájöjjek.
Amikor rájuk nézek, és hogy mivel állnak szemben...
Összefacsarodik a szívem.
A nevem Shantrell Parker, 16 éves vagyok...
SHANTRELL A VIHAR IDEJÉN ÖTÉVES
...és a hivatali lakótelepről jöttem.
Alig lépték túl a tizenéves kort, a 20 éves Shantrell Parker
és a 20 éves Gavonte Lampkin
családjának meg kell birkózniuk a halálukkal,
miután agyonlőtték őket, testük pedig a felismerhetetlenségig megégett Algiersben.
Még mindig arra gondolok, hogy álom volt, amiből fel fogunk ébredni, vagy valami.
Kewone Carto azt mondja, hogy együtt nőtt fel a 18 éves Shantrell Parkerrel,
akit a 20 éves Gavonte Lampkin mellett gyilkoltak meg július 29-én.
Azt mondja, Lampkin volt az apja Parker két gyermekének.
Milyen egyedüli gyereknek lenni?
Egyedüli gyereknek lenni azt jelenti, hogy mindent megkapok, amit akarok,
és békésen alszom.
Tanulni akarok, és pszichológiából diplomázni.
Miért akarsz tanulni, és pszichológiából diplomázni?
Azért akarok pszichológiából diplomázni, mert embereken akarok segíteni,
mert sok mindenen keresztülmentem az életben,
és tudom, milyen érzés, ha nincs segítség,
és tudom, milyen érzés, ha senki nincs melletted.
Milyen érzés az, hogy nincsen senki melletted?
Úgy érzed magad, hogy senki nincs ott neked.
Nincs szeretet, érted? Senki sem szeret téged,
pedig mindig szükség van valakire, akire támaszkodhatsz, ha le vagy törve.
Ja.
Mint a szorongás New Orleansban attól,
hogy egyszerűen csak el kell sétálnod az autódig,
érted, a szorongás New Orleansban pusztán attól, hogy közlekedned kell az autóban,
vagy aludnod egy ablak mellett, vagy, tudod, csak létezni, élni...
Érted? Ez a szarság... Ez a szarság megőrjít.
És akkor elmegyek más helyekre,
és teljesen szabadnak érzem magam, érted?
Szeretem a városom, de azt akarom mondani,
hogy a szorongásom akkor a legmagasabb, amikor otthon vagyok.
Semmi sem nyugtat meg úgy, mint mikor a családommal vagyok.
Az úticél az ön jobb oldalán van.
A legutóbbi utamkor Tina azt mondta, hogy mindenki hiányzott neki.
Megérkezett.
Visszatértünk.
Úgy döntöttem, hogy összehívom az összes unokatestvéremet egy találkozóra.
Helló.
Mizu, kicsikém?
Mindenki itt van velünk.
Ja.
Arra gondoltam, jót tenne nekünk.
Tina örülni fog, hogy láthat.
- Tudom. - Erica.
Szóval, hogy hívnak itt mindenkit?
- Sose találkoztam... - Azt mondja, hogy hívnak itt mindenkit?
- RyRy, Kai. - Jól van. Kai.
Mizu, tesó?
Mi a helyzet?
Mizu?
Gyere, fiú. Ez a buli egyre nagyobb lesz.
Azt hiszem, azért nehéz a Katrináról beszélni,
mert az kell hozzá, hogy valamilyen formában sebezhető legyél.
Tudod...
Beismerni, hogy történt veled valami, ami nem volt rendben.
Ha nem vagy képes sebezhetőnek lenni, hogyan gyógyulsz meg?
Évtizedek teltek el, amióta lecsapott a Katrina.
Annyi minden felépült
az évtizedekben, mikor nem beszéltek róla.
Az, hogy elmondhattam az én Katrina-történetemet,
része volt, tudod, a gyógyulási folyamatomnak,
mert meg kellett gyógyulnia valaminek, miről nem is tudtam, hogy gyógyítani kell.
New Orleans egy afrikai város.
Beszédes emberek vagyunk, akik a tűz körül ülünk,
és generációkon keresztül örökölt történeteket mesélünk.
Ez gyógyító hatású volt.
A Katrinából egy népmese lesz...
Mi pedig a mesélők vagyunk.
Az, hogy elmondtam a történetemet,
sok más embert is inspirált, akik ugyanazon mentek keresztül.
Arra készteti őket, hogy még inkább beszéljenek, mert nincsenek egyedül.
Úgy érzem, senkinek sem kéne olyan fiatalon ilyen szarságokon keresztülmenni.
Tényleg, azt akarom... Próbálom megváltoztatni magam.
Jobb életet akarok ennél. Családot akarok alapítani.
Amikor megnézem a videókat...
Ó ne, ember.
Túl leszel rajta, de hinned kell benne, hogy sikerülni fog.
Az én utam most az, hogy a lehető legjobbá váljak.
Új dolgokat akarok tanulni,
és ez hajt engem, hogy folytassam.
Vannak dolgok, amiket el akarok érni, vannak helyek, ahová el akarok jutni.
Most már idősebb vagyok, és nézz rám. Megcsináltam. Kijutottam innen.
Minden alkalommal, amikor egy új egészségügyi diagnózist kapok,
mint a cukorbetegség, ami azután alakult ki,
ahogy mindezek a különféle dolgok is, de megpróbálok nem gondolni rá.
De hogy milyen lenne most az életem, ha nem laktam volna abban a lakókocsiban?
Azért nem szoktam elmondani a történetem,
mert nem akarom, hogy megsajnáljanak.
Sosem akartam úgymond a rákos beteg lenni.
Azt akarom, hogy rám nézz,
és azt akarom, hogy azt az embert lásd, aki vagyok,
az embert, aki azelőtt voltam, hogy megbetegedtem volna.
Egyszerűen csak önmagam akarok lenni.
A LEGJOBB ÉLETEMET ÉLEM
Amikor körülötted minden úgy van összerakva,
hogy ne élhesd túl,
a rugalmasság segít abban, hogy felemeld a fejed és segíts magadon.
De néha úgy érzem, a rugalmasságot eszközként használják,
mert azt akarják, hogy az emberek azt gondolják: "Ó nem. Minden oké.
Ezek jó emberek, erősek.
Nézd meg, mennyi mindenen túltették magukat."
Szóval úgy érzem, ezt nekem kell megmondanom, hogy mikor vagyok rugalmas.
Nekem kell megmondanom, mi az, hogy rugalmas. Nem másnak.
Tudod, ez az egész gondolat, hogy New Orleans újjáépült.
Nem épült újjá.
Noha rugalmasak vagyunk, soha nem kaphatjuk vissza, amit elvesztettünk.
- Jól éreztétek magatokat? - Igen.
Bocsánat, de én túl szexi vagyok a TV-hez.
Jól van, szívem.
A feliratot fordította: Potozky László