Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Igår var det katastrof.
Idag, förödelse.
Vårt älskade New Orleans, där Katrina slog till som hårdast.
Två av fördämningarna som höll tillbaka
vattnet från Lake Pontchartrain har brustit.
Och medan vattnet stiger i staden, så finns inga omedelbara svar
på hur och när det kommer att pumpas ut igen,
eller vad som kommer att återstå.
Allt som New Orleans någonsin varit, riskerar att drunkna ikväll.
KUSTBEVAKNINGEN
TVÅNGSFÖRFLYTTADE
SKOLBUSS
Grattis, Naquanta.
Det där är jag.
Innan stormen, fanns inget bättre än att vara med min familj.
Särskilt mina kusiner.
Jag minns fortfarande sista gången.
Det var augusti 2005, sommaren var på väg mot sitt slut,
och det betydde en sak.
En skolstartsfest hos Tina med alla mina kusiner.
Tinas hus var stället där alla barn i min familj hängde,
främst för att hon hade fyra barn själv som var mina bästa vänner.
Jag minns fortfarande den där helgen som det var igår,
jag och alla kusinerna utomhus, lekte, skojade
och skrattade utan ett bekymmer i världen.
Tina lagade sin paradrätt, sås och ris.
Jag kan fortfarande minnas doften.
Vi måste ha lekt utomhus i timmar tills gatubelysningen tändes.
När vi kom in för att äta, samlades vi allihop i ett rum för
att trivas i varandras närvaro tills våra föräldrar kom för att hämta oss.
Det är din kille!
Vi ses senare.
Jag hade aldrig trott
att det var vår sista gång tillsammans i det huset.
Okej.
Efter stormen,
verkar det som att alla bara gick vidare.
I USA, särskilt under en katastrof, tänker man inte ens på svarta barn.
Orkanen Katrina var inte annorlunda.
-Den har redan fått ett samtal... -Efter att ha förlorat så mycket,
varför frågade ingen oss om vi var okej?
Ingen frågade någonsin barnen hur de mådde.
EDWARD BUCKLES JR 13 ÅR GAMMAL UNDER STORMEN
Så jag gör det.
Är det bra? Cierra,
Katrina Babies, första tagningen.
Lolly, Katrina Babies, intervju, första tagningen.
Jag var 11 år gammal
och det första jag kan minnas var att jag väcktes plötsligt.
Det första jag minns var fötter som sprang i korridoren...
...och mamma sa:
"Upp med dig. Vi måste gå."
En sådan sak är verkligen svår att glömma bort.
På fredagen var jag i skolan och gick i korridorerna med mina vänner.
När måndagen kom stod jag på det jäkla taket.
Min mamma är hemma och gråter. Min mormor är hemma och gråter.
Vårt hus är förstört.
Det var bara för mycket. Fast jag är ung och du vet,
det är inte så att jag stressar som mina föräldrar,
men jag var bara... det var bara obehagligt.
Jag kunde inte... jag kunde inte tänka klart.
Fick du nånsin chansen att prata med någon om det här?
I skolan? Hos kuratorn eller någon?
Nej.
Jag började intervjua folk, och jag visste inte vad jag gjorde,
men jag tänkte: "Den här historien måste berättas."
Okej. Filmar vi?
Ja.
Okej. Katrina Babies, Betty Buckles,
Betty "Stay Ready" Buckles, första tagningen.
Varför ser du så rädd och allvarlig ut?
-Vet inte. Jag bara... -Det blir inte läskigt.
Jag är inte rädd.
Okej. Så, bara... presentera dig själv,
vad du heter...
...ditt namn och vem du är.
-Okej. Vad menar du med vem jag är? -Just det.
-Typ som...din mamma? -Ja.
Pappa, som förälder, vad minns du att du gick igenom
när orkanen Katrina närmade sig, typ hela processen
-med orkanen Katrina? -Bra fråga.
Jag, min fru och familj,
vi hade bestämt oss från början att vi skulle stanna kvar.
Du vet, att vi bara... att vi bara skulle hålla ut.
Men den morgonen, den sista dagen vi kunde komma iväg,
ändrade sig min fru och hon sa:
"Det är bäst att vi åker." Jag var inte på bråkhumör.
Jag sa: "Okej då. Vi packar allt, så åker vi."
Jag hade hört talas om stormen i en hel vecka eller två.
Då uttalade sig Ray Nagin och han bad oss
att inte leka med stormen,
att hämta familjen och åka iväg härifrån.
Så jag sa till din pappa: "Vi måste åka."
BORGMÄSTARE RAY NAGIN
Mina damer och herrar, jag önskar jag hade bättre nyheter
men vi står inför en storm som de flesta av oss har fruktat.
Jag vill inte skapa panik, men jag vill att invånarna förstår
att detta är väldigt allvarligt, på högsta nivå,
och...det är därför vi har tagit ett unikt steg.
I VÄNTAN PÅ PRESSKONFERENS NEW ORLEANS BORGMÄSTARE
Vi kan inte bara resa oss och gå.
Vi har inget transportmedel. Vi lever från lön till lön.
Jag menar, det är inte så att vi bara kan resa oss och gå.
Väntar du på stormen?
-Ska du vänta på stormen? -Nej.
-Orkanen. -Hur är läget? Folk gör sig redo
för orkanen som att det inte är något.
Min inställning till orkaner,
mina tankar om dem var att de alltid skulle komma.
De verkade komma mot New Orleans
och sen vände de i sista sekunden.
Min mormor säger alltid
att Lower Ninth Ward ligger under havsytan.
Vi kan liksom inte stanna här.
Vi packade och jag minns bara
att det var något annorlunda, fast jag visste inte det då.
Jag minns att jag packade min väska
och jag packade ner några bilder som jag hade upphängda i mitt sovrum,
vilket inte var något man normalt sett skulle göra
om man ska komma tillbaka.
Vi tog dem inte på allvar.
Jag minns en gång,
så var jag i Lafitte under en orkan,
och de hade en orkanfest i kvarteret.
Alltså, de hade en DJ. Alla i bostadsområdet
var där, dansade, roade sig och åt.
Och ja, orkanen kommer imorgon,
så vi ska...ha roligt just nu,
ifall något skulle hända.
Men vi visste att inget skulle hända. Ingenting alls skulle hända.
-Allt skulle bli bra. -Min mormor sa typ:
"Packa lite kläder. Packa bara lite kläder."
"Ta allt du behöver, packa lite kläder."
Jag tror definitivt att jag och mina vänner,
vi bara tänkte, än en gång,
att det här skulle vara över snabbt,
pågå i två eller tre dagar, och vi skulle komma tillbaka.
Fortfarande fanns den där... naiviteten där och den där känslan av
att inte tro på att det skulle bli en stor grej.
Vi var i Lafitte-området
och jag och mina bröder lekte utomhus med de andra barnen.
Och allt jag kände var en riktigt kall vind.
Det var så blåsigt. Jätteblåsigt. Och det var riktigt kallt.
Jag gick till kyrkan den söndagen, dagen före stormen, du vet?
Och prästen sa... jag kommer aldrig glömma det här.
Prästen såg min pappa i ögonen.
Han sa: "Ni ska evakuera stan idag, va?"
Han sa: "Nä." Och prästen bara tittade.
Han hade den där blicken och vi gick ut.
Jag vände mig om
och prästen såg bara, du vet... förvirrad ut.
Jag kommer aldrig nånsin glömma den dagen i mitt liv, alltså.
Den söndagen, vaknade vi upp och min mamma var helt stressad:
"Hallå, vi ska åka. Jag frågar inte. Jag säger det. Vi ska åka.
Vi ska iväg härifrån, och vi ska åka någonstans."
Min mamma är en sån person som... Hon har drömmar,
och ibland manifesteras dessa drömmar
i någonting, du vet, inom familjen.
Hon är verkligen spirituell.
Så när hon sa det där, när hon sa:
"Gud säger att vi ska åka", var det ingen som ifrågasatte det.
Det var typ: "Hallå, vi måste dra."
"Vi ska iväg härifrån. Gör er iordning. Vi måste åka."
Och då började alla resa sig upp.
Barnen verkade inte vara oroliga för stormen
för jag antar att de inte insåg hur allvarlig stormen var.
De slängde in oss i bilen,
och vi tog bara med oss klädombyte för en helg.
Vi hade evakuerat staden tidigare,
men det var något surrealistiskt den här gången.
VÄNTAR PÅ PRESSKONFERENS BORGMÄSTAREN
New Orleans måste vara förberett
för vad som skulle kunna
bli så starkt som
och är just nu så starkt som en orkan i 280 kilometer i timmen.
Det råder inte längre någon tvekan om
att vi pratar om...
STORMEN VÄNTAS NÅ GRAND ISLE MÅNDAG MORGON
-...fördämningar som svämmar över. -Precis.
Staden verkade vara i ett frenetiskt tillstånd.
Folk stod i bensinkö i timmar. Bensinstationerna var fullsmockade.
Folk svär, folk skriker
och man ser osäkerhet och rädsla i deras ansikten.
Det lät som att apokalypsen var därute,
men jag ignorerade den än.
Och då blev det strömavbrott.
Jag sitter bara där, lyssnar på allt regn.
Jag hör alla möjliga sorters djur därute som gråter också.
Regn, vind och allt.
Så jag lägger mig hos pappa för jag är rädd.
Men jag minns att man kan se ut...från huset,
för vi hade en skärmdörr på sidan av huset.
Och jag tittar på alla saker som flyger förbi
och träd som ser ut som att de kommer att falla.
Och det var då jag insåg: "Åh, det här är ingen lek."
Jag minns att det var riktigt sent.
Det måste ha varit nästan midnatt.
Jag var vaken med min mamma och mina bröder
och vi hörde ett högt ljud, som en smäll,
som ett pang, något sånt. Det var högt.
Vad var det för något?
Det var fördämningarna. De brast.
Och... jag vet inte.
Allt blev liksom lugnt då. Sen somnade jag bara.
Sen vaknade jag
av att en av min morbrors vänner bankade på mammas dörr.
Hon gick ut och allting var översvämmat.
Medan stormen närmade sig New Orleans...
...var min familj och jag på väg.
Det som skulle ha varit en två timmar lång bilresa
blev en 13 timmar lång resa...
BIBELN
...på grund av den vansinniga trafiken.
Mina föräldrar var så oroliga och spända.
Det var varmt och becksvart.
SKYDD FRÅN KATRINA EVAKUERADE 8 KILOMETER.
Jag minns att vi stannade till i ett riktigt lantligt,
läskigt samhälle i södra Louisiana.
De hade förvandlat sin loppmarknad till skyddsrum...
SKYDD FÖR EVAKUERADE
...för folk som kom från New Orleans.
Jag vet inte om det var för att jag var utmattad
eller så var jag kanske lite rädd hela tiden.
Jag vet inte, men det är väldigt suddigt.
Jag minns bara att vi gick till ett hörn
och alla ungar lade sig på det stenhårda golvet.
Och hela tiden tänkte jag på Tina och mina kusiner.
De hade stannat kvar i New Orleans.
Mina drömmar måste ha varit helt sjuka den natten.
Jag minns att vi vaknade upp, och pressen var där.
Den lokala nyhetskanalen var där.
Och jag minns att de tog fram
en teve, nästan som på 90-talet,
när du var i skolan och det var typ en ledig dag,
och läraren rullade in teven i klassrummet.
De rullade in teven för att vi skulle få titta på nyheterna.
Och jag minns
att jag såg New Orleans under vatten.
Och sen såg jag att Circle-mataffären var under vatten.
CIRCLE MATAFFÄR
Den låg i Tinas bostadsområde. I mina kusiners bostadsområde.
Och som barn tänkte jag bara:
"Det här området är under vatten och mina kusiners också."
Jag minns att jag frågade en vuxen:
"Vänta. Om allt det här är under vatten,
vad hände med folket som blev kvar? Var är de nånstans?"
Och, hon bara liksom...
...tittade mig rakt in i ögonen och sa:
"Alla som stannade kvar i New Orleans är döda!"
Jag började gråta direkt.
När jag såg på teven och hon sa så där, så verkade det vara sant.
Polisväxeln...
Jag behöver hjälp härborta. Jag kommer att dö på den här vinden.
Vattnet har börjat stiga på vinden, frun, jag kommer drunkna på vinden.
Kan du på något sätt ta dig upp till taket?
Jag sitter fast på vinden,
jag, min lillasyster och min mamma,
vi har vatten i hela huset.
Vi har tre meter vatten här och försöker ta oss ut.
Vi har en baby. Vi är fem personer. Vi är väldigt rädda.
Vi öppnade vinden. Vi gjorde ett hål på vinden.
Helikoptern passerar oss hela tiden.
Helikoptrarna flyger över oss, men de stannar inte.
Vi sitter på verandan och tittar på vattnet som stiger
och vi har inget sätt att komma härifrån eller så. Det bara stiger.
I New Orleans, så tror jag att det som var
till vår fördel var familjen...
och värmen från ett hem.
Våra hus är väldigt mysiga. Vi har stor gästfrihet.
Husen doftar av god mat.
Jag vet vad Tinas hus betydde för mig.
Och jag vet hur bekvämt och varmt det var där.
Förstår du vad jag menar?
Det här är en av mina favoriter.
Det där är jag, Quentin, Kiyara, Shirley och min mamma är där bak.
Och det här är i huset.
Det här är i ett av husen Tina bodde i före Katrina.
Som ni kan se, så fanns det träpaneler, som...
-Hallå? -Hur är läget, Tina?
Hej på dig. Hur är det?
Jag hade inte träffat Tina och mina kusiner på åratal.
Jag kunde känna doften av Tinas ris och sås ända till Shreveport.
SHREVEPORT, LOUISIANA
-Hur är läget? -Hej, vännen.
-Hur är det? -Jag sa, Gud, jag hoppas verkligen...
Jag är inte fixad för kameran. Du fick mig filmad.
New Orleans-klassiker.
-Big Shots. Det är grejer. -Herregud. Ja.
Kom hit nu. Kom hit med det där.
KUSIN TINA
-Ni visste inte... -Jag dricker den varm.
Den behöver inte ens vara kall. Jag dricker den varm, jag svär.
Så ja, som jag sa, så var det...
Det var en del av min depression, när jag var så ensam och hade hemlängtan,
så slutade jag kamma mitt hår, alltså, bokstavligen.
Och det hade blivit så tjockt och fylligt och
så tänkte jag: "Jag känner ju ingen häruppe.
Jag behöver inte stoppa i en massa produkter och sånt i mitt hår."
Jag blev liksom en eremit i mitt hem. Förstår ni vad jag menar?
Jag tänkte, "Okej, mitt hår får vara helt naturligt."
Det ser bra ut.
När stormen slog till
SHIRLEY 10 ÅR UNDER STORMEN
sov folk fortfarande eller var på väg att vakna.
Men helt plötsligt,
kände vi hur huset bara
det lät nästan som ett tåg. Det skakade och gungade.
Min man sa till mig att titta ut genom fönstret.
Vattnet var i nivå med fönstret, så vi var omringade av vatten.
Vi var omringade av vatten.
När vattnet vällde in så tror jag att det enda jag tänkte
på var... Jag var förhäxad antar jag,
på sätt och vis, av hur det såg ut... att det var som på film.
Det vällde in och vi försökte klara oss.
Vi sprang mot baksidan.
Men vi satt på sängen och vattnet kom så här,
-när vi satt på sängen. -Jäklar.
Det var en hund och en snubbe som flöt.
Hunden var död, den flöt bara i vattnet.
-Jäklar. -Den flöt runt vårt hus och allt.
Jag tror att alla bara försökte hitta sin mentala tröst
för hur de skulle hantera det som pågick.
-Precis. -Så jag sa då:
"Okej. Vi sjunger."
Och det var det vi gjorde. Vi sjöng psalmer. Vi sjöng R&B.
Vi skapade vår egen lilla kör, så vi var bara därinne och sjöng.
Och under två dagar då världen trodde
att ingen fanns kvar i New Orleans eller Katrina, så satt vi på vinden.
Båten körde in i vardagsrummet...
...för hela framsidan på huset
hade vattnet förstört och fått det att kollapsa.
Och vi lyckades komma ut därifrån.
Det var en riktigt kuslig tystnad...
...och jag tror att alla var så överväldigade och tagna av
hur staden, deras bostadsområden, befann sig under vatten.
Vattnet var så djupt att man bara såg den toppen av stoppskylten.
Det var bara dödstyst.
Man hörde inte ens fåglarna eller nånting.
Det var nästan som det man läser i Bibeln om den stora syndafloden.
Det var bara vatten.
Man är omringad av vatten.
Och man väntar på att den där duvan
ska komma tillbaka och säga
att det finns land i sikte, men ingen fågel syntes till.
Och jag tittade bakåt och såg
att mitt hus var det enda hus som stod kvar.
Jag personligen trodde att vi skulle dö.
Möblerna flöt runt här inne.
Om man tittade ut, så kunde man inte se nånting.
Vi kommer att dö här.
Det är bara så det är liksom. Och vi var strandsatta.
Vi var inte här under en dag, eller vi var inte här i 12 timmar.
Vi var härinne i tre dagar. Vi var häruppe i tre dagar.
Sen går vi härifrån, vi blir räddade och flyttas till
en koncentrationsläger-liknande byggnad. Förstår du vad jag menar?
Jag skulle aldrig slåss för landet.
Jag är inte beroende av det och kan inte lita på det.
Jag skulle aldrig slåss för det, bara på grund av orkanen Katrina.
Och jag var 11 år gammal när jag fattade det beslutet.
VÄLKOMMEN TILL NEW ORLEANS
Med vattnet, vattnet är liksom där.
Jag går ut och bara: "Va?"
Jag ser mig omkring: "Va?" Jag hör en massa skrik.
30 AUGUSTI 2005
Och grannkillen, han hade en båt.
Jag vet inte var båten kom från, men han hade en båt och han sa:
"Jag ska ta med er alla till bron."
Vi åkte till kongresscentret...
...och det var konstigt.
Jag såg en död man på gatan. Det var läskigt.
KONGRESSCENTER
Typ: "Vadå? Ska jag dö?" Jag började ifrågasätta saker nu.
Jag kände lukten av avföring
som hängde kvar från badrummet och folk som bara såg liksom,
ledsna ut, riktigt ledsna.
Jag vet inte. Jag bara tänkte, "Jag ska inte vara här."
Det var så jag kände. "Va? Det här är inte verkligt."
Jag vill inte gråta.
-Förlåt. -Det är okej.
Ta den tid du behöver.
Det är okej. Vänta lite.
Har du någonsin pratat om det här förut?
Nej, det har jag inte.
Varför inte tror du?
Jag vet inte. Ingen har frågat mig förut.
Kan vi ta en paus?
Hur går det, kompis?
Jag är trött.
Du, filma mig här. De tvingar oss att bo här, dåligt!
De har barn här uppe, och det är ohygieniskt här!
Det är hemskt här!
Barn som brinner upp och allt! Få ut oss härifrån!
Det är flera personer som har dött här...
KATRINA ETT BARN VI INTE KUNDE GLÖMMA
...och jag vill inte bli en av dem.
De säger vad de ska göra, men de gör ingenting för oss
för att försöka hjälpa oss överleva.
Vi behöver hjälp här. Det är bara så beklagligt.
Beklagligt och skamligt att alla de här människorna här ute,
det finns mer än 3 000 personer här utan hem, utan skyddsrum.
-Vad ska de göra? -Jag tänkte inte på det.
-Vad ska vi göra? -Jag såg en kamerakille,
och jag gick fram till dem, och jag bara...
ARIANNA 9 ÅR UNDER STORMEN
...tryckte fram ansiktet riktigt nära kameran,
och jag pratade målande.
Och just då var jag rösten för många människor
som inte kunde eller ville prata själva.
Jag kände att det fanns vissa omständigheter
som var totalt oacceptabla, som inte var okej.
Min mormor hade faktiskt fått slut på sitt insulin,
och min mormor hade diabetes.
Men jag förstod inte då att det var något
som hon kunde vara utan.
Jag kände då att det var en nödvändighet,
att det var något som hon behövde.
Och på den tiden var min mormor allt för mig,
och jag var verkligen rädd och skräckslagen,
och mest rädd för att jag möjligen skulle förlora henne.
Min mormor är diabetiker. Hon är 76 år gammal.
Hon har slut på sitt insulin. Vad ska hon göra?
Hon vet inte om hon kommer överleva. Vi vet inte vad vi ska göra.
Vi behöver lite hjälp och stöd.
Folk förlorade sina hem.
Folk hade inte mat, vatten. Det var stekhett därborta.
Folk gjorde det de var tvungna att göra.
Jag hatar hur de porträtterar oss i media.
Om vi ser en svart familj, så plundrar de.
Om vi ser en vit familj, står det att de letar efter mat.
De saker jag bevittnade idag, Ted, kommer jag aldrig glömma.
Plundring som var så förbluffande, så överväldigande.
Staden ödelades av orkanen.
Och nu blir den ödelagd av några av dess invånare.
Vi vill ha hjälp! Vi vill ha hjälp!
Vi klarar oss inte. Du sa att om vi skulle behöva Dig, att kalla på Dig.
Och vi ber Dig, i den mäktiga Jesu namn,
det finns ingen som Du.
Och du vet att det har gått fem dagar för att de flesta är svarta,
och det sätt USA fungerar för att hjälpa de fattiga, de svarta,
de mindre bemedlade, är så långsamt som möjligt.
Prisa Herren! Herre, vi vet att du kommer att lösa detta, Herre.
CNN ORKANEN KATRINA
Nu tillhör detta Gud.
Det är bara rasistiskt.
George Bush bryr sig inte om svarta människor.
KONSERT FÖR ORKANOFFREN WWW.REDCROSS.ORG
Man vet inte vart man är på väg.
Barn separerades från sina föräldrar.
Familjer splittrades, skickades till slumpmässiga ställen.
Mina kusiner blev tvångsförflyttade för att deras hem hade förstörts.
Orkanen Katrina orsakade en av de största förflyttningarna
av svarta människor någonsin.
Det som hände under slaveriet
hände även 2005.
Jag minns att jag satt i ett rum med mamma och pappa
i ett motell och undrade bara när jag skulle få komma hem.
En vecka blev två veckor, sen tre veckor, sen en månad.
Och helt plötsligt så bodde jag i Mississippi.
Jag hamnade till slut i Houston.
DANIEL 13 ÅR UNDER STORMEN
Vi var på ett hotell.
Vi kunde inte stanna på det dyra hotellet, så vad kommer hända?
TARYN 14 ÅR UNDER STORMEN
Vart tar vi vägen? Inte tillbaka.
För många människor var Katrina
första gången de någonsin lämnade New Orleans.
Folk åkte aldrig därifrån.
Jag gick sista året i gymnasiet
och när vi kom till insikten att vi inte kunde åka hem
så flyttade vi till Dallas.
Vi bodde där i ett år.
Vi flyttade inte riktigt frivilligt, men vi hade ingenting...
Vi förlorade allt i Katrina.
Det var första gången jag kallades för flykting.
ANTHONY 12 ÅR UNDER STORMEN
Jag kommer från USA. Förstår du vad jag menar?
Jag är från det här... Det här är mitt land men de kallar mig flykting.
Barnen i skolan sa:
"Han är flykting. Det är det de..."
"Vad plundrade du? Vad plundrade ni?"
Rektorn sa: "Tror du att du kommer passa in här?"
Vad är det för fråga att ställa till en tjej som just kommit från,
att hennes hus stått tre meter under vatten?
"Tror du att du passar in här?"
Nej för fan, jag tror inte jag kommer att passa in här. Jag vill inte det.
Spänningen har sakta eskalerat här.
Slagsmål har brutit ut mellan de evakuerade och Houston-studenter.
Och nu säger Houston-polisen att Katrinas evakuerade varit offer
eller misstänkta i runt 20 procent av stadens mordfall.
De är bara tio procent av befolkningen.
Det var två veckor efter att vi hade evakuerats från Lafayette,
och det var inte lätt att anpassa sig till det nya stället.
Jag tror att...
Vi gick definitivt till skolan för tidigt.
Jag minns ingenting de lärde oss.
Vi stannade i Lafayette i ungefär åtta månader, det kändes som två år.
Folket i Lafayette visste att vi inte kunde åka tillbaka till New Orleans,
så de försökte göra det så lätt som möjligt
för oss att göra den övergången med barnen.
När det gäller dig, när du började spela fotboll
och gick tillbaka till dina aktiviteter i skolan,
då mådde du bra.
Du ville faktiskt inte ens åka därifrån sen.
De som vi bodde hos ville inte heller att du skulle åka.
Din tränare ville inte att du skulle åka.
Han ville att du skulle fortsätta spela fotboll där.
Så det var bra terapi för dig.
Mina barn, de klarade sig ganska bra, tycker jag.
Hur tycker du, i det stora hela, att Katrina påverkade
familjen eller barnen?
Hur jag tror det påverkade?
Jag vet inte riktigt hur det påverkade barnen,
för barnen sa ingenting.
De berättade ingenting för oss.
Så vi hade ett normalt vardagsliv.
Det var så jag såg på det, som normalt vardagsliv. Jag menar...
Jag brukade konstant fråga er hur ni mådde
och hur Kiyara och de mådde, och ni sa alla bara: "Vi är okej."
Och särskilt du, för du brukade gå in på ett rum och låsa in dig,
och jag brukade fråga: "Är du okej?"
Men det verkade inte vara något fel på dig.
Om det var det, så sa du ingenting.
CAFE DU MONDE KAFFESTÅND BEIGNETS ÄR TILLBAKA!
Det var en stor dag i New Orleans. En månad efter orkanen Katrina,
började myndigheterna låta folk återvända till tre stora områden.
Det har varit tydligt ett tag nu att staden aldrig blir densamma,
men hur den skulle förändras har först nu blivit tydligare.
New Orleans och French Quarter kommer att finnas kvar oavsett vad.
Det kommer att vara annorlunda,
men det finns många saker som inte förändrats.
Och jag tror att sakerna som inte förändras, att de blir
bättre, ställen som Cafe Du Monde och Jackson Square. Och...
...det är en hel lista med institutioner
som funnits här i evigheter.
Staden var inte redo att ta emot oss allihopa.
Självklart behövde de få tillbaka sina arbetare,
för att väcka liv i turistnäringen igen.
Det här är mormors hus.
Om jag är ärlig mot er alla, så skulle jag hellre se hela huset...
Jag vet inte hur det kommer bli...
Herregud.
När kom du tillbaka till New Orleans?
När kom jag tillbaka? Så fort de öppnade upp igen, sa mormor:
"Okej, dags att åka hem. Jag vill tillbaka till mitt hus."
Förstår du? Så vi packade ihop och åkte hem.
-Vad såg ni för något? -Spöken.
Det fanns ingen här, det var bara en spökstad.
Bråte överallt.
Döda djur. Jag såg faktiskt min hund för jag kunde inte ta med honom.
Förstår du? Det var bara en massa smärta.
Jag såg folk som var i smärta, med huvudet nere.
De visste inte vad de skulle göra, om bättre dagar skulle komma.
Det var bara mörker överallt.
Och så länge jag kan minnas
så var det så det var varje dag under lång tid.
Jag ville gå tillbaka till skolan, så vi återvände till New Orleans.
Och jag bodde i en FEMA-husvagn
som jag senare fick veta var fylld med formaldehyd.
Okej, alltså...
De satte er alla i husvagnar som var fyllda med gift?
Ja, i stort sett, för de var... De var billiga.
De köpte alla de där husvagnarna som faktiskt inte användes
därför att de var fyllda med formaldehyd.
Det är ännu en smäll mot offren från orkanen Katrina.
Tester visade på giftiga nivåer av formaldehydgaser.
Fler än 500 husvagnar i Louisiana och Mississippi,
vissa hade 40 gånger mer gaser än vad de flesta moderna hem har.
Två år senare,
när jag skulle lägga mig på rygg, så märkte jag
en boll som stack ut från min mage som kom från ingenstans.
Jag ignorerade den ett tag
till jag började få alla möjliga hälsoproblem.
Då gick jag till läkaren och fick veta
att det var en tumör som hade växt för att jag hade bott i husvagnen.
Man kände lukten av död.
Det fanns lik som låg i dikena fortfarande,
fällda träd, döda hundar och döda fåglar under dem,
maskar överallt, alla sorters skräp överallt.
Så det var en lukt som jag aldrig kommer att glömma.
Min familj gick iväg för att kolla upp huset,
och jag minns hur uppspelt jag var:
"Coolt. Min leksak jag lämnade på byrån, de tar med allt det".
Och sen minns jag bara att när de klev ur bilen
och det bara var en soppåse som inte ens var fylld
och det var allt från hela huset.
Jag tänkte att det bara var mitt rum.
Det var första gången det verkligen slog mig...
...att allt vi kände till var borta.
Det är det här jag menar med att ingen frågat.
Det är första gången jag säger det högt.
Allt du anser vara en del av vem du är
blev reducerat till en soppåse.
Men omfattningen blev så mycket värre när man började inse:
"Åh, inte bara huset. Hela bostadsområdet."
"Den och den bor inte längre här."
Eller när du verkligen börjar förstå
förlusten av människoliv, det blir en helt annan nivå.
Och när så mycket av din identitet är var du kommer ifrån,
specifikt vilket bostadsområde du kommer från
och det området inte är detsamma längre,
huset är inte där längre, vad gör det med din identitet?
Ibland, efter stormen,
så gick jag tillbaka till mitt gamla område och satt bara på en veranda.
Huset var helt igenstängt,
men jag ville bara vara där, förstår du?
Jag bara satt där i timmar.
Mina föräldrar hade äntligen bestämt att det var dags att åka hem...
...så vi åkte iväg.
Det här är förrådet, allting som fanns därinne,
cyklarna och...
Trots att mitt hus fortfarande stod kvar, så var staden vi kände borta.
Jösses, vilken förlust.
Innan Katrina, minns jag allihopa i området, alla vi tillsammans.
Ditt bostadsområde avgjorde vem du var.
Du hade åtminstone din familj.
Du hade din gemenskap. Du hade ditt folk, så att säga.
Alla i kvarteret hade koll på mina barn.
Vi hade koll på varandras barn.
Innan Katrina behövde du inte lämna ditt kvarter, för där fanns allt.
Ungarna var utomhus, lekte på gatan. Det var fantastiskt.
När man tänker på det, så var det verkligen afrikanskt i grunden.
Det var bara svarta.
Det var allt du såg, det var det enda du tänkte på.
Det var verkligen Big Easy.
I generation efter generation levde vi alla på samma sätt.
Ingenting förändrades någonsin.
Men efter Katrina...
Tvångsförflyttningen av svarta grupper över hela staden
började skapa en motsatt effekt,
du är inte längre i den gemenskapen som du var med i.
Nu sätts du in i koncentrerade områden eller
fickor där folk har revir
och som bryr sig mycket om var de kommer från
blir placerade i vissa delar av staden
för att de blivit tvångsförflyttade eller förlorat sina hem.
Och grejen är att nu har hyran höjts på hela gatan
och nya människor har flyttat in.
Tänk på vad det gör mot ett samhälle. Det destabiliserar det.
Q93, WQUE-FM New Orleans.
-Mindre snack, mer musik. -Yeah!
-Q93. -Nummer ett...
Jag minns bara att jag åkte tillbaka.
Och de hade konstiga hus. Jag tyckte de var så konstiga.
Och de hade typ solpaneler på dem,
och jag visste inte vad det var på den tiden.
Jag kände bara att de försökte skapa
ett nytt samhälle fullt av vita människor.
Vi såg alla vita människor komma ut från husen
tvärsöver gatan från hyreshusen, och vi bara undrade:
"Vad är det som pågår?"
De vita människorna tog över för att hyran började bli hög,
så bostadsområdena är helt annorlunda nu.
Gentrifieringen hade börjat innan, men Katrina påskyndade den.
Känslan av gemenskap i New Orleans är annorlunda nu,
för att folk flyttar omkring så mycket.
Man kan bo i Eighth Ward ett år,
sen flytta upp till 13th året därpå.
Man lär aldrig känna någon. Du kanske pratar med grannen,
men det är inte som det var förut.
Man har inga rötter.
Barnen är inte lika rotade som de var före stormen.
När jag kom tillbaka efter Katrina,
så tänkte jag naivt nog att allting skulle bli normalt igen.
Men i verkligheten, då mina kusiner inte kunde återvända...
...kände jag mig ensam och uttråkad.
Jag bara strövade omkring New Orleans och gick till ställen
som mina föräldrar hade skyddat mig från när jag var barn.
Min mamma ogillade många av områdets ungar som jag började umgås med.
Men då träffade jag en kille, Jacquez.
JACQUEZ 14 ÅR UNDER STORMEN
Vi kallade honom för Jac.
En dag skulle jag och en annan unge slåss på busshållplatsen.
Jag garanterar att det inte var av en god anledning.
Och just när vi var på väg att börja...
För att vi var från samma område och Jacquez kände mina föräldrar...
...ställde han sig framför mig och avdramatiserade situationen.
Efter det blev han som en storebror.
Han var en de få som pratade om framtiden eller att gå på college.
Mamma hade alltid en Hi8-kamera hemma,
så jag plockade upp den en dag och började filma i mitt område.
Jag älskar dig.
Jag älskar dig, också.
KALL ÖL PO-BOY 12 MAJ 2006
KRABBOR KRÄFTOR
Den skiten är galen.
Det var fint. Det var isigt.
Ja, min herre, vad hände med den?
-Vad är det? -Kräftor, krabbor, och räkor.
Jac fick mig alltid att känna att jag kunde göra
vad jag än bestämde mig för att göra.
När jag tog universitetsexamen, var Jacquez så stolt.
Vilket är...
Edward har tagit examen. Wayne, Tom, Clack, hela familjen. Shaq.
Han och Tom köpte trikåer en gång.
Och Jac!
Våldet i New Orleans var ständigt närvarande.
Det fanns folk från olika områden som gick ihop,
vilket innebar att du fick nya människor dit
som försökte göra sig ett namn, försökte göra anspråk på territorier,
men sen har du folk som redan hade det territoriet:
"Nä, bror. Det här är mitt."
Så det var en massa skottlossningar.
En massa vapenvåld, en massa slagsmål.
Småbarnen, de vill bli mördare när de växer upp.
De ser sina kompisar med ett vapen: "Coolt."
Småbarnen nu vill vara "äkta".
Det är det det handlar om. De vill vara gangsters.
Inte: "Jag vill bli detta när jag blir stor."
Utan mer om att spela häftig.
"Kolla vilket raseriutbrott jag får. Jag är från orten."
Men nu efter stormen är det som...
...du behöver inte ens leva det livet i den världen.
Du behöver inte bo i "orten", så att säga.
Men du kan bli påverkad av våldet i New Orleans, för det är utspritt.
Det är så slumpmässigt.
Det kan dyka upp vilken tid som helst på dagen, var som helst.
Polisen kallades till hörnet av Whitney Avenue
och Landry Street runt klockan 12.00 igår.
Där hittade de 23-årige Jacquez Young död inuti en bil.
En till 20-årig man togs till sjukhuset.
Bägge hade blivit skjutna flera gånger.
Vittnen berättade för utredarna att de såg flera personer
inuti en vit, fyradörrars F-150 köra upp till bilen och öppna eld.
Och det gjorde mig helt förstörd. Riktigt förstörd.
Typ...
Ja, jag vet inte. Jag tror att...
Du vet, där jag kommer ifrån vet man.
Vi vet när någon inte kommer att bli gammal med oss.
Vi vet när någon antingen blir ett offer för, du vet,
massinspärrningssystemet eller våldet,
eller knarket. Vi vet det.
Men jag trodde inte att det skulle bli Jacquez.
Jag tänkte: "Om det kan hända Jacquez, så kan det hända mig,"
förstår du? Och, typ,
jag var ledsen, men jag var mer arg än något annat
för att vi hade tillåtit det att hända honom.
Och när jag säger vi, så menar jag mitt bostadsområde.
Jag menar samhället, USA. Det är bara...
Det bara gjorde mig förbannad och arg, förstår du?
Det är de här förhållandena vi lever under.
Vi lever under såna förhållanden att någon så god som Jac,
kan bli skjuten till döds på gatan.
Buckles!
-Hur är läget, Buckles? -Hallå, Snapchat!
-Det är inte Snapchat här. -Buckles!
NÖDUTGÅNG
Ni ser trötta ut bakom kameran. Filma er själva.
Får jag se? Jag ska filma er allihopa för att ni ser så trötta ut.
Tre månader efter att Jacquez dog...
blev jag erbjuden ett jobb som gymnasielärare i media.
Hur mår ni, elever?
Att vara med ungdomarna var terapeutiskt.
De var så energiska och jag såg så mycket hopp i dem.
Presentationsvideo, tagning ett.
Vänta. Du ser bra ut!
Inte än.
Så fort de började filma varandra, så gick de djupt fort.
Vi gör en tagning.
Tystnad.
Vad är det värsta du upplevt i ditt liv?
IAN 4 ÅR GAMMAL UNDER STORMEN
Jag antar att... jag vet inte.
Jag antar att det var Katrina. Jag antar att det är det värsta.
Jag var lite rädd för jag visste inte
om vi skulle klara oss eller inte.
Jag blir nervös och rädd och paranoid.
Okej. Nu rullar den. Vem är det där?
Det var så tydligt att de här eleverna hade mycket att hantera,
särskilt utanför skolan.
Världsutgåvan, Calvin, första tagningen.
CALVIN 3 ÅR GAMMAL UNDER STORMEN
Börja.
Hej. Jag heter Calvin Baxter och jag går på Edna Karr-gymnasiet.
Berätta om den natten.
Vad var det som hände? Vad var det som pågick?
Jag gick till affären. Jag hade köpt gasbinda.
Och jag är på väg ut. Jag är på gatan och fan,
en snut, han beter sig konstigt, börjar skjuta mot mig.
29/8 2018
Ser du mitt hjärta precis här, i det här området här.
Det är bara 10 centimeter ifrån liksom. Det kunde ha varit hjärtat.
Och fan, jag...klarade mig fram till sjukhuset själv.
Hur många gånger sköt de?
De sköt mig ungefär 17 gånger.
Och de slog dig hur många gånger?
-En gång. -Du är välsignad.
Ja. Det fick mig att bära vapen
för jag känner att jag måste skydda mig själv.
Alltså, jag vet inte när något ska hända,
så jag måste ha det på mig.
-Även som 15-åring? -Som 15-åring. Spelar ingen roll.
Allt skit man gått igenom,
man blir bedövad av smärta. Verkligen, det är bedövat.
Man är så van vid sånt, att man tänker "skit i det här."
Du blir bedövad. Du blir kallhjärtad. Du bryr dig inte.
Vad gör det mot ett barn?
Det gör dem traumatiserade. Typ, kallhjärtade.
Jag känner att allting förändrades efter Katrina.
De behövde bygga upp allt igen.
Och en massa byggnader...
De hade en massa ungdomsgårdar före Katrina.
Det finns inte många kvar nu.
Okej, och vad betyder det?
En massa barn, de har verkligen ingen vägledning därute.
De har ingenstans att ta vägen efter skolan för att aktivera sig.
Gymnasieavhopp och fängelsevistelser ökar.
De byggde just ett stort nytt fängelse. Ungar som är med i gäng.
Jag har sett en nioåring röka gräs.
De behöver mer jobb, mer ungdomsprogram, fler mentorer,
mer rådgivning, längre vägledningsperioder.
Bryt.
Okej.
BLAINE SÄKERHETSVAKT GYMNASIET
Genom att få arbeta med New Orleans ungdomar...
-Vad är... -Anropar vakt Blaine. Var god kom.
-Varsågod. -Kom ut på baksidan.
-Det är något som händer. -Vi bryter.
Kom, Rodney. Kom.
Jag gick ut och stoppade de här två som slogs härute.
Nej! Gå! Låt mig vara ifred! Gå!
-Kom hit. -Nej! Låt mig vara!
Jag förstod inte mitt trauma och mina vänners trauma när jag var i skolan.
När jag såg på det som lärare, så var det tydligt att de här barnen
upplever samma saker som jag
och mina vänner upplevde när vi gick i skolan.
De här barnens verklighet blev bara värre,
och det gjorde mig förtvivlad att inget fanns där för att hjälpa dem.
Carol Carter, Katrina Babies, första tagningen.
Vi har alltid perspektivet,
vilket är väldigt irriterande för mig att vi på något sätt
måste fixa barnen.
Vi behöver inte fixa barnen. Det är inget fel på barnen.
Hur får du någon att känna sig säker? Att känna sig säker är fundamentalt.
De är i hemmamiljöer där de inte känner sig trygga.
De går till skolan och de känner sig inte trygga.
Vad gör det med våra barn?
Det är förödande för deras mentala hälsa, deras välbefinnande.
Så de... Hur lär man sig när man är i ett traumatillstånd,
när man är i ett tillstånd av att fly eller fäkta?
Din kropp producerar en massa kemikalier hela tiden.
Det är ditt stillastående läge.
Din homeostas är det där traumat, det är läget av fly eller fäkta.
Ditt limbiska system är där,
vilket orsakar diabetes, hjärtsjukdomar,
högt blodtryck och njursvikt,
och alla möjliga andra problem som våra barn går igenom.
Och när vi pratar om deras beteende,
tillskrivs deras beteende det tillståndet.
Alla som varit i det tillståndet så länge som våra barn varit det
skulle vara arga, skulle ha beteendeproblem,
skulle reagera precis på samma sätt som de reagerar.
De är inte annorlunda.
Det är inget fel på dem. De gör det deras kroppar
säger till dem att göra för att det är vad trauma gör mot folk.
Jag känner mig så.
Det är... Jag kan inte ens välja rätt ord för det,
men det är exakt så jag känner.
Det här är min fjärde lektion. De gör det, just nu.
Det här är Kwani. Säg hej, Kwani.
-Hej. -Hej.
Det här är min klass. Det här är Kayla.
Alla gör sitt jobb. Kayla, vad gör du?
För att klara mig genom dagarna,
så har jag tryckt tillbaka sånt, vet du?
Och det har liksom krävts
att jag ser mina elever hantera detta för att jag ens skulle förstå det.
När jag ser dem och det de måste konfronteras med...
...så krossar det mitt hjärta.
Jag heter Shantrell Parker, och jag är 16...
SHANTRELL 5 ÅR UNDER STORMEN
...och jag bor i miljonprogrammet.
Tjugoåriga Shantrell Parkers familj
och tjugo år gamla Gavonte Lampkins familj
försöker förlika sig med deras dödsfall, båda skjutna till döds.
Deras kroppar brändes till oigenkännlighet i Algiers.
Jag tror fortfarande att det var en dröm,
att vi kommer att vakna upp från den.
Kewone Carto säger att hon växte upp med Shantrell Parker,
som blev dödad tillsammans med 20-årige Gavonte Lampkin 29 juli.
Hon säger att Lampkin var pappa till Parkers två barn.
Hur är det att vara enda barnet?
Att vara ensambarn innebär att jag får allt jag vill,
och jag får sova i lugn och ro.
Jag vill plugga och bli kurator.
Varför vill du utbilda dig till kurator?
Jag vill utbilda mig till kurator för att jag vill hjälpa folk
för jag har gått igenom mycket i mitt liv
och jag vet hur det känns att inte ha saker,
och jag vet hur det är att känna att ingen är där för dig.
Hur känns det att ingen finns där för dig?
Det känns som att ingen är här för dig.
Det finns ingen kärlek. Ingen älskar dig och du
behöver alltid en axel att luta dig mot när du är nere.
Just det.
Ångesten i New Orleans
av att bara gå till din bil,
du vet, ångesten i New Orleans av att bara åka i en bil,
bara sova vid ett fönster eller bara att existera, leva...
Förstår du? Den skiten driver en till vansinne.
Då åker jag till andra ställen och känner mig helt befriad från det där.
Och jag älskar min stad, men jag säger bara att
min ångest är som högst när jag är hemma.
OBJEKT I SPEGELN ÄR NÄRMARE ÄN DE VERKAR
Det finns inget som lugnar mig mer än att vara med min familj.
SHREVEPORT, LOUISIANA
Målet är på höger sida.
Tina sa att hon saknade alla när jag besökte henne sist.
Anlänt.
Vi är tillbaka.
Jag bestämde mig för att samla alla mina kusiner för en återförening.
Hej.
Hur är läget, vännen?
Vi har alla här med oss.
Ja.
Jag tänkte att vi behövde det.
Tina blir så glad att se alla.
-Jag vet. -Erica.
Så, vad heter alla?
-Jag har aldrig träffat... -Hon sa: "Vad heter alla?"
-RyRy, Kai. -Okej, Kai.
Hur är läget, brorsan?
Hur är det?
Kom igen. Festen börjar bli stor.
Det är svårt att prata om Katrina
för det krävs sårbarhet.
Du vet...
...att acceptera att något har hänt dig och att det inte var okej.
Om du inte kan vara sårbar, hur kan du då läka?
Det har gått decennier sedan Katrina slog till.
Så mycket byggdes upp under dessa decennier
när det inte pratades om det.
KREOL HISTORIA OCH ARV
Att kunna berätta min Katrina-historia
har varit en del av läkeprocessen,
att läka något som du inte ens visste behövde läkas till att börja med.
New Orleans är en afrikansk stad.
Vi är verbala människor, vi sitter runt elden,
berättar historier som berättats från generation till generation.
Det har varit terapeutiskt.
Katrina börjar bli en folksaga...
...och vi är sagoberättarna.
Genom att berätta min historia,
så inspirerades en massa andra som gick igenom samma sak.
Det får dem att göra sin röst hörd för de vet att de inte är ensamma.
Jag tycker att ingen borde vara så ung och gå igenom sånt skit.
På riktigt, jag vill... Jag försöker förändras.
Jag vill ha ett bättre liv än så här. Jag vill uppfostra en familj.
När jag tittar på videorna...
Nej, lägg av.
Du kommer igenom det, men du måste tro på att du gör det.
Min resa just nu är verkligen att vara den bästa jag kan bli.
Jag vill lära mig nya saker,
och det driver mig att fortsätta framåt.
Jag har saker som jag vill uppnå, ställen jag vill åka till.
Jag är äldre nu och se på mig. Jag klarade det. Jag klarade mig.
Varje gång de ger mig en ny hälsodiagnos,
som diabetes,
alla de här olika sakerna... Jag försöker att inte tänka på det.
Men jag tänker, hur hade mitt liv varit om jag inte bott i husvagnen?
Jag berättar inte min historia
för jag vill inte att ni ska tycka synd om mig.
Jag ville aldrig vara den så kallade cancerpatienten.
Jag vill att ni tittar på mig,
och jag vill att ni ska se den person jag är,
den person jag var innan jag blev sjuk.
Jag vill bara vara jag.
LEVER MITT BÄSTA LIV
När allting runtomkring dig är skapat
på ett sätt där det inte är meningen att du ska överleva,
är motståndskraft när du ändå hittar ett sätt att hjälpa dig själv.
Ibland känner jag att motståndskraft används som ett verktyg
för att de vill att folk ska tänka att allt är okej.
"De här personerna är bra, de är starka. Se på allt de har besegrat."
Jag känner att det är jag som får säga om jag är motståndskraftig.
Det är jag som får säga vad som är motståndskraftigt. Inte du.
Det är hela konceptet med att säga att New Orleans är återuppbyggt.
Det är det inte.
Fast vi är motståndskraftiga, kan vi aldrig få tillbaka det som förlorats.
-Hade ni roligt? -Ja.
Ursäkta mig, men jag är för snygg för tv.
Okej, baby.
Undertexter: Tatjana Majerle