Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ieri a fost un dezastru.
Azi, catastrofă.
Iubitul nostru New Orleans, unde Katrina a lovit cel mai rău.
Două diguri, care țineau
apa lacului Pontchartrain, s-au crăpat.
În timp ce apa crește în oraș, nu avem răspunsuri imediate
la cum va fi pompată afară
sau la ce va rămâne.
Tot ce reprezenta odată New Orleans acum e în pericol de inundare.
GARDA DE COASTĂ
STRĂMUTAT
AUTOBUZ ȘCOLAR
VIAȚA TINERILOR DUPĂ KATRINA;
Felicitări, Naquanta!
Ăsta-s eu.
Înainte de uragan, cel mai tare era să fiu cu familia.
În special cu verii mei.
Încă țin minte ultima întâlnire.
Era august 2005, vara era pe sfârșite,
asta însemna doar un lucru:
o petrecere de început școlar la Tina, împreună cu toți verii mei.
În casa Tinei își petreceau timpul toți copiii din familia noastră,
în special fiindcă și ea avea patru copii, toți prieteni buni de-ai mei.
Îmi amintesc de parcă a fost ieri,
eu și verișorii mei afară, jucându-ne, glumind,
râzând, fără nicio grijă.
Tina a pregătit specialitatea ei, orez cu sos.
Încă îmi amintesc cum mirosea.
Am stat cu orele afară până s-a aprins iluminatul stradal.
După ce am intrat în casă și am mâncat, ne-am adunat toți într-o cameră
pentru a ne bucura unii de alții până la venirea părinților.
Băiatul tău!
Nu m-aș fi gândit niciodată
că eram ultima dată împreună în casa aceea.
Bine.
După uragan,
toți par că și-au reluat viața.
În America, mai ales la dezastre, copiii de culoare sunt uitați.
La Uraganul Katrina a fost la fel.
După ce am pierdut atâtea,
de ce nimeni nu ne întreabă dacă suntem bine?
Nimeni nu i-a întrebat vreodată pe copii cum se simt.
EDWARD BUCKLES JR. 13 ANI LA MOMENTUL FURTUNII
Așa că o fac eu.
- Da. - În regulă?
Katrina Babies, dubla unu.
Lolly, Katrina Babies, interviu, dubla unu.
Aveam 11 ani,
iar prima mea amintire e cum am fost trezit brusc din somn.
Primul lucru
este zgomotul pașilor de pe hol...
iar mama striga:
"Trezește-te! Trebuie să plecăm!".
Așa ceva este foarte greu de uitat.
Vineri eram la școală, umblam cu colegii pe coridoare,
iar luni eram pe un acoperiș nenorocit.
Acasă mama plângea, bunica plângea.
Casa noastră era distrusă.
Era mult prea mult. Deși eram tânăr
și nu mă stresam la fel ca părinții,
dar era... Nu îmi era deloc bine.
Nu puteam... să gândesc normal.
Ai avut ocazia să discuți cu cineva?
La școală, cu un psiholog, ceva?
Nu.
Am început să iau interviuri și habar nu aveam ce fac,
dar mi-am zis: "Povestea asta merită spusă."
În regulă. Filmăm?
Da.
Katrina Babies, Betty Buckles,
Betty "Stay Ready" Buckles, dubla unu.
De ce ești așa speriată și serioasă?
- Nu știu. - N-ai de ce să te sperii.
Nu sunt speriată.
Bine. Prezintă-te,
spune-ți numele...
și cine ești.
- Cum adică cine sunt? - Da.
- Să spun că sunt mama ta? - Da.
Tată, ca părinte, ce îți amintești că ai simțit
când Uraganul Katrina se apropia și cum erau pregătirile
- pentru uragan? - Bună întrebare.
Eu, soția mea și întreaga familie
am decis la început să rămânem cu toții.
O să îi facem față.
Dar, în dimineața ultimei zile în care mai puteam să plecăm,
soția mea s-a răzgândit și a zis:
"Cred că mai bine plecăm." Nu aveam chef de ceartă,
așa că am zis: "Hai să împachetăm și să plecăm."
Auzisem de uragan de o săptămână-două.
Apoi a apărut Ray Nagin și a zis
să nu ne jucăm cu uraganul,
să ne luăm familia și să plecăm de aici.
Așa că i-am spus lui taică-tău: "Trebuie să plecăm."
RAY NAGIN, PRIMAR NEW ORLEANS
Aș fi vrut să fi avut vești mai bune,
dar ne confruntăm cu o furtună de care cei mai mulți ne-am temut.
Nu vreau să creez panică, dar vreau ca cetățenii să înțeleagă
că este ceva foarte serios și de cea mai mare importanță
și de aceea am făcut acest pas fără precedent.
ÎN AȘTEPTAREA CONFERINȚEI DE PRESĂ CU PRIMARUL ORAȘULUI NEW ORLEANS
Nu putem să plecăm așa de repede.
Nu avem mijloc de transport. Trăim de la un salariu la altul.
Nu-i așa de simplu să îți iei lucrurile și să pleci.
Aștepți furtuna?
- Stai și aștepți furtuna? - Nu.
- Uragan. - Lumea se pregătește
de uragan ca și cum n-ar fi mare lucru.
Convingerea mea despre uragane...
...era că vor veni mereu.
Păreau să vină spre New Orleans,
dar schimbau cursul în ultima clipă.
Bunica spunea mereu...
că Lower Ninth Ward este sub nivelul mării.
Spunea că nu putem rămâne aici.
Am împachetat și îmi aduc aminte...
...că ceva era diferit, chiar dacă atunci nu știam asta.
Îmi făceam bagajul
și puneam poze de pe pereții din dormitor,
ceea ce nu faci în mod normal
când știi că te întorci.
Nu am luat-o în serios.
Îmi amintesc, o dată,
eram în cartierul Lafitte Projects în timpul unui uragan
și era petrecere de uragan în cartier.
Aveau un DJ. Toți din cartier erau acolo,
dansau, mâncau.
Mâine vine uraganul,
așa că hai să ne distrăm acum,
în caz că se întâmplă ceva.
Dar știam mereu că nu se va întâmpla absolut nimic.
- Aveam să fim bine. - Bunica spunea:
"Împachetează niște haine. Ia-ți doar niște haine.
Ia tot ce îți trebuie, pune niște haine."
Atât eu, cât și prietenii mei,
ziceam, ca și de dățile trecute,
că va fi o chestie scurtă,
plecăm și ne întoarcem în două-trei zile.
Încă eram naivi,
ne gândeam că nu va fi mare lucru.
Eram în cartierul Lafitte Projects,
iar eu și frații mei ne jucam afară cu alți copii.
Am simțit un vânt foarte rece.
Era un vânt foarte puternic și era foarte rece.
Duminică, în ziua dinaintea furtunii, am fost la biserică.
Iar preotul... N-am să uit asta.
S-a uitat în ochii tatei.
A zis: "Plecați toți azi, da?"
A zis: "Nu." Preotul doar privea.
Avea o privire anume, iar noi am plecat.
M-am uitat înapoi,
iar preotul avea o față... ca și cum era confuz.
N-o să uit niciodată acea zi.
În acea duminică ne-am trezit, iar mama alerga în toate direcțiile.
"Plecăm. Nu vă întreb.
Vă spun. Plecăm!"
"Plecăm naibii de aici și mergem unde vedem cu ochii."
Mama e genul de persoană care are vise,
iar uneori visele ei
se manifestă, cum s-ar zice, în familie.
E foarte religioasă.
Când a zis asta, părea că spune:
"Dumnezeu ne zice să plecăm", așa că nimeni nu s-a îndoit.
A fost destul: "Trebuie să plecăm."
"Plecăm de aici. Pregătiți-vă. Plecăm."
Apoi toți ne-am urnit din loc.
Copiii nu păreau îngrijorați de furtună,
pentru că nu au realizat cât este de serioasă.
Ne-am grăbit către mașină
și ne-am luat haine doar pentru două zile.
Mai fugiserăm în trecut,
dar acum era ceva suprarealist.
URMEAZĂ CONFERINȚA CU PRIMARUL
Orașul trebuie să fie pregătit...
CENTRUL NAȚIONAL PENTRU URAGANE
...pentru un uragan serios
care acum a atins 270 km/h.
DOAR TREI URAGANE DE CATEGORIA CINCI
AU ATINS SUA RECENT.
Clar, acum vorbim de...
SE AȘTEAPTĂ ALUNECĂRI DE TEREN
- ...diguri sparte. - Așa e.
Orașul părea că e într-o stare de delir.
Se stătea la benzinării cu orele. Benzinăriile erau supraaglomerate.
Oamenii înjurau, țipau
și pe fețele tuturor se citeau incertitudinea și teama.
Afară parcă era apocalipsa,
dar eu tot o ignoram.
Apoi a căzut curentul.
Stăteam doar și ascultam ploaia.
Auzeam tot felul de animale care urlau și ele.
Ploaie, vânt și toate astea.
M-am dus la tata în pat pentru că îmi era frică.
Îmi amintesc că vedeam afară,
fiindcă aveam o ușă cu plasă.
Vedeam toate lucrurile zburând,
pomii păreau că vor fi smulși din pământ.
Atunci am înțeles: "Asta nu-i de joacă."
Era foarte târziu,
probabil aproape de miezul nopții.
Eram trează cu mama și cu frații mei,
când am auzit un zgomot puternic, ca un bubuit,
o bufnitură, ceva foarte tare.
Ce era?
Erau digurile. Cedaseră.
Și... nu știu.
Apoi totul s-a liniștit și m-am culcat.
Apoi m-am trezit
când un prieten de-ai unchiului meu bătea tare în ușa noastră.
Mama a ieșit și totul era inundat.
Pe măsură ce uraganul se apropia de oraș...
eu și familia mea eram pe drum.
LIMITĂ DE VITEZĂ 40 KM
Am făcut un drum de două ore în 13 ore...
BIBLIA
...din cauza traficului.
Părinții mei erau extrem de îngrijorați.
Ne era foarte cald, iar afară era o beznă cumplită.
ADĂPOST PENTRU SINISTRAȚI LA OPT KM
Îmi amintesc că ne-am oprit
într-un oraș de țară, sinistru, din sudul Louisianei.
Piața de vechituri fusese făcută adăpost
pentru cei veniți din New Orleans.
Nu știu dacă din cauza extenuării
sau din cauza fricii,
dar totul pare în ceață.
Ne-am băgat într-un colț,
toți copiii s-au întins pe podeaua groaznic de tare.
Tot timpul mă gândeam la Tina și la verii mei.
Rămăseseră în New Orleans.
În acea noapte am visat îngrozitor.
Când ne-am trezit, venise presa.
Erau de la postul local de știri.
Îmi amintesc că au adus
un televizor, ca în anii '90,
când eram în școală, iar în ziua liberă
profesorul scotea un televizor.
Au adus televizorul pentru ca noi să putem vedea știrile.
Îmi aduc aminte
că am văzut orașul New Orleans inundat.
Supermarketul Circle Food Store era inundat.
Era cartierul Tinei, cartierul verilor mei.
Copil fiind, m-am gândit:
"Dacă acest cartier e inundat, atunci și verii mei sunt."
Am întrebat pe cineva:
"Dacă toate astea sunt sub apă,
ce s-a întâmplat cu oamenii rămași acolo? Unde sunt?"
Atunci mi-a zis...
străfulgerându-mă cu privirea:
"Toți cei rămași în New Orleans au murit!"
Atunci am început să plâng pe loc. Plângeam doar.
Uitându-mă la TV și ea spunându-mi asta, totul părea adevărat.
Aici poliția...
Am nevoie de ajutor, o să mor in podul casei.
Apa a început să ajungă în pod, o să mă înec în pod.
Aveți cum să urcați pe acoperiș în caz de nevoie?
Suntem blocați în pod,
eu, sora mea mai mică și mama
și este apă în toată casa.
Aici apa este de trei metri și încercăm să ieșim.
Avem un bebeluș. Suntem cinci. Suntem foarte speriați.
Avem o spărtură în acoperiș. Am dat o gaură.
Elicopterul tot trece pe deasupra noastră.
Elicoptere tot trec pe deasupra, dar nu vin la noi.
Stăm pe verandă și ne uităm cum crește apa
și nu avem cum să plecăm. Apa tot crește.
Ce aveam de preț în New Orleans
erau familia...
și căldura unei case.
Casele noastre sunt plăcute. Suntem oameni primitori.
În case miroase a mâncare bună.
Așa era pentru mine casa Tinei.
Știu cât de plăcută și de primitoare era.
Mă înțelegi?
Una din pozele mele preferate.
Aici suntem eu, Quentin, Kiyara, Shirley și mama în spate.
Iar asta este la casa...
E la o casă în care a stat Tina înainte de Katrina.
Vedeți, are lemn pe perete...
- Alo? - Cum ești, Tina?
- Bună! Ce mai faci?
Pe Tina și pe verii mei nu-i mai văzusem de ani buni.
Simțeam mirosul de orez cu sos al Tinei până la Shreveport.
- Ce mai faci? - Bună, puiule!
- Care-i treaba? - Am zis, Doamne, sper...
Doamne, nu-s pregătită. M-ai filmat.
Ceva din New Orleans.
- Big Shots, mai știi? - O, Doamne, da.
Ia vezi. Haide. Dă-o-ncoace.
VERIȘOARA TINA
- N-ați știut... - O beau caldă.
Nici nu-i nevoie să fie rece. O beau caldă, jur!
Așa cum spuneam...
eram în depresie, mă simțeam singură și-mi era dor de casă,
așa că nu m-am mai pieptănat.
Părul se îngroșase și era umflat
și mi-am zis: "Nu cunosc pe nimeni aici.
Nu e nevoie să-mi îngrijesc părul și să pun tot felul de chestii în el. "
Devenisem ca un pustnic în casă. Mă înțelegi?
Mi-am zis: "O să îl port cum e el natural."
Arată bine.
Când a lovit uraganul...
SHIRLEY ZECE ANI LA FURTUNĂ
...toți încă dormeau sau abia se treziseră.
KENNEDI TREI ANI LA FURTUNĂ
Dar, deodată, am simțit cum casa...
QUENTIN 11 ANI LA FURTUNĂ
...a sunat ca un tren. Casa se clătina, se zgâlțâia.
Soțul mi-a zis să mă uit pe geam.
Apa era până la geam, așa că eram înconjurați de apă.
Eram înconjurați de apă.
Când apa a năvălit înăuntru, cred că m-am gândit
doar la... parcă eram hipnotizată,
de cum era situația... Nenorocirea aia era ca într-un film.
Apa năvălea înăuntru, iar noi încercam să rezistăm.
Am fugit în spate.
Stând în pat, apa ne ajungea aici, chiar era apă până aici,
- stând pe pat. - Doamne!
Un câine și un tip pluteau pe apă.
Câinele era mort și plutea pe apă.
- Fir-ar! - Plutea în jurul casei noastre.
Cred că toți încercau să își păstreze calmul,
ca să poată face față la ceea ce se întâmpla.
Așa că am zis:
"Hai să cântăm."
Și asta am făcut. Am cântat imnuri religioase sau R&B.
Am format micul nostru cor și doar stăteam acolo și cântam.
Două zile mai târziu, când toată lumea credea
că nu mai e nimeni în New Orleans, noi încă eram în pod.
Barca a intrat în sufragerie...
ECHIPAJ DE SALVARE
...pentru că fațada casei fusese luată de apă.
Așa am scăpat de acolo.
Era o liniște stranie...
și cred că toți erau copleșiți și absorbiți...
LICEU
...de cum orașul și cartierul fuseseră înghițite de apă.
Apa era așa de adâncă, puteai vedea doar vârful semnului "Stop".
Era o liniște de mormânt.
Nu auzeai păsări, nimic.
Semăna cu potopul de care am citit în Biblie.
Doar apă peste tot.
Eram înconjurați de apă.
Ne uitam după un porumbel
care să se întoarcă de pe uscat, dar nici urmă de vreo pasăre.
M-am uitat înapoi și am văzut
că doar casa mea mai era în picioare.
Am crezut că o să murim.
Mobila plutea.
Te uitai afară și nu vedeai nimic.
O să murim. O să murim aici.
Asta e situația. Suntem izolați.
Nu am stat așa o zi sau 12 ore.
Am stat așa trei zile.
Apoi am plecat de acolo salvați cu o barcă
și ne-au dus la un fel de lagăr pentru sinistrați. Înțelegi?
Nu voi lupta pentru țara asta.
Nu mă pot baza pe ea.
Nu voi lupta pentru ea, doar văzând puterea Uraganului Katrina.
Aveam 11 ani când am luat decizia asta.
BUN VENIT ÎN NEW ORLEANS!
Apei n-ai ce face, e acolo.
Am ieșit afară și am rămas șocată.
Mă uitam împrejur și nu-mi venea să cred. Auzeam țipete.
Vecinul avea o barcă.
Nu știu de unde a apărut barca, dar avea una și a zis:
"Vă scot de acolo. Vă duc pe pod."
Am mers la centrul de conferințe...
și a fost... foarte bizar.
Am văzut un om mort pe stradă. A fost înfricoșător.
"Cum? O să mor și eu?" Începusem să mă întreb.
Era miros ca de... fecale,
persistent, ca din băi, iar oamenii aveau fețele
triste, foarte triste.
Îmi ziceam: "Nu ar fi trebuit să fiu aici."
Așa m-am simțit. Părea că nu e real.
Nu vreau să plâng.
- Scuze. - Nu-i nimic.
Nu te grăbi.
Este în regulă. Stai așa...
Ai mai vorbit despre asta până acum?
Nu, n-am mai vorbit.
De ce n-ai vorbit?
Nu știu. Poate pentru că nu m-a întrebat nimeni.
Putem face o pauză?
Amice, ești bine?
Sunt obosit, omule.
Hei, filmează-mă! Ne-au pus să stăm aici, groaznic!
Avem bebeluși, iar aici e infect!
Este groaznic aici!
Copiii au febră! Scoateți-ne de aici!
Au murit mulți oameni aici...
DUPĂ KATRINA UN COPIL GREU DE UITAT
...și nu vreau să fiu și eu unul din ei.
Spun ce vor face, dar nu fac nimic pentru noi
ca să ne ajute să supraviețuim.
Avem nevoie de ajutor aici. E atât de jalnic.
Jalnic și rușinos că oamenii...
sunt peste 3000 de persoane aici fără casă, fără adăpost.
Nu cred că m-am gândit de două ori. Am văzut un cameraman
și am mers la el și efectiv...
ARIANNA NOUĂ ANI LA FURTUNĂ
...mi-am băgat fața foarte aproape de cameră
și am vorbit convingător.
Atunci vorbeam în numele multor oameni
care nu puteau sau nu voiau să vorbească pentru ei înșiși.
Am simțit că erau anumite situații
care erau total inacceptabile, care nu erau bune.
Bunica mea chiar rămăsese fără insulină
și era diabetică.
Nu mi-am dat seama că era ceva de care se putea lipsi.
Atunci credeam că e ceva indispensabil,
de care avea nevoie.
La vremea aceea, bunica era totul pentru mine
și eram speriată, îngrozită că aș putea să o pierd.
Bunica e diabetică. Are 76 de ani.
Nu mai are insulină. Ce o să facă?
Nu știe dacă o să mai trăiască. Niciunul din noi nu știe ce va face.
Așa că avem nevoie de ajutor și de sprijin.
Oamenii și-au pierdut casele.
Oamenii nu aveau mâncare și apă. A fost groaznic de cald aici.
Oamenii făceau ce trebuiau să facă.
Detest felul în care ne-au descris în media.
Dacă sunt de culoare, atunci jefuiesc.
PODURI INACCESIBILE
Dacă sunt albi, atunci caută mâncare.
Ted, nu voi uita niciodată lucrurile la care am asistat azi.
Jafurile au ajuns la nivel uluitor, copleșitor.
Orașul a fost devastat de uragan,
iar acum e devastat de o parte din cetățenii săi.
Vrem ajutor!
Nu ne descurcăm. Ai zis că, dacă avem nevoie, să Te chemăm.
Te rugăm pe Tine, în numele lui Iisus,
nu-i nimeni ca Tine.
Au trecut cinci zile și, cum cei mai mulți sunt de culoare,
în stilul tipic al Americii. pentru săracii, pentru cei de culoare,
pentru cei mai amărâți, ajutorul vine cât de încet posibil.
Rugați-vă Domnului! Doamne, știm că vei găsi o cale, Doamne!
Acum e în mâinile Domnului.
E rasism, pur și simplu.
Lui George Bush nu-i pasă de oamenii de culoare.
CONCERT CARITABIL WWW.REDCROSS.ORG
Nu știi unde te duci. Nu știi ce urmează.
Copiii au fost despărțiți de familii.
Familiile au fost separate, trimise în locuri la întâmplare.
Verii mei au fost relocați pentru că le-a fost distrusă casa.
Uraganul Katrina a produs cea mai mare dispersare
a celor de culoare, din istorie.
Porcăria asta a fost în timpul sclaviei și s-a întâmplat și în 2005.
Eram cu mama și cu tata într-o cameră de motel
și ne întrebam când o să putem merge acasă.
CHASE CASHE 17 ANI LA FURTUNĂ
A trecut o săptămână, apoi două, apoi trei, o lună.
Nici nu mi-am dat seama când am ajuns să locuiesc în Mississippi.
Am sfârșit prin a merge în Houston.
DANIEL 13 ANI LA FURTUNĂ
Eram la un hotel.
Nu mai putem sta la hotel, e scump.
Deci ce facem?
TARYN 14 ANI LA FURTUNĂ
Unde mergem? Înapoi nu putem.
Mulți oameni, cu Katrina...
LOLLY 14 ANI LA FURTUNĂ
...părăseau orașul pentru prima dată.
Nu ieșeau niciodată.
Eram la liceu...
DWAN 17 ANI LA FURTUNĂ
...când am realizat că nu ne mai puteam întoarce.
Ne-am mutat în Dallas.
În cele din urmă, am stat acolo un an, pentru că am ajuns să ne mutăm,
nu pentru că am vrut, dar nu mai aveam...
DAMARIS 18 ANI LA FURTUNĂ
Pierdusem tot la uragan.
A fost prima dată când mi s-a spus refugiat.
ANTHONY 12 ANI LA FURTUNĂ
Sunt din America. Înțelegi ce zic?
Sunt de aici... ăsta e pământul meu, dar mi se spune refugiat.
RYAN 13 ANI LA FURTUNĂ
Copiii la școală ziceau: "E refugiat. Ce ai jefuit? Ai jefuit?"
Directorul școlii zicea: "Te vei integra?"
HEATHER 16 ANI LA FURTUNĂ
Cum să întrebi un copil care tocmai a venit din...
casa ei care e trei metri sub apă?
"Crezi că te vei integra?"
La naiba, nu mă voi integra. Nu vreau să mă integrez.
TENSIUNI ÎN HOUSTON
Tensiunile cresc aici.
Sunt bătăi între sinistrați și studenții din Houston.
POLIȚIA HOUSTON
Poliția din Houston zice că sinistrații sunt fie victime,
fie suspecți în 20 la sută din toate omorurile din oraș.
Peste dublul procentajului lor din populație.
EDWARD BUCKLES CLASA A OPTA
Erau două săptămâni de când eram in Lafayette
și nu era ușor să mă adaptez în acest loc nou.
Mă gândesc...
Cred că am mers la școală prea repede.
Nu am reținut nimic din ce ne-au predat acolo.
Am stat în Lafayette opt luni, dar le-am simțit ca pe doi ani.
Cei din Lafayette știau că nu ne putem întoarce în New Orleans,
așa că au făcut tot posibilul
să ne ușureze integrarea cu copiii.
În ce te privea, dacă începeai să joci fotbal
și aveai activități la școala în care erai,
erai în regulă.
De fapt, nici n-ai fi vrut să pleci.
Cei cu care stăteai nu voiau să pleci.
Antrenorul tău nu voia să pleci.
Voia ca tu să continui să joci acolo.
Asta era o terapie bună pentru tine.
Copiii mei au depășit momentul ăsta destul de bine, cred.
Cum crezi că a afectat Uraganul Katrina familia, copiii?
Cum cred că i-a afectat?
Chiar nu știu cum i-a afectat pe copii,
pentru că ei nu ziceau nimic.
Nu ne spuneau nimic.
Era o viață normală, de zi cu zi.
Am privit viața de zi cu zi ca fiind normală. Adică...
De fapt, vă întrebam mereu cum sunteți,
pe tine și pe Kiyara, și ziceați că sunteți bine.
În special pe tine, pentru că te închideai în cameră,
și te întrebam: "Ești bine?"
Nu părea să fie nimic în neregulă cu tine.
Chiar dacă nu erai bine, n-ai zis nimic.
CAFE DU MONDE, STANDUL ORIGINAL GOGOȘILE AU REVENIT!
Zi mare în New Orleans! La o lună după Katrina,
oficialitățile lasă oamenii să revină în trei cartiere mari.
E clar de ceva timp că orașul nu va mai fi la fel...
...dar cum se poate schimba devine clar abia acum.
New Orleans și Cartierul Francez vor continua să existe.
Va fi un alt oraș,
dar anumite lucruri nu se vor schimba.
Va fi mai bine dacă nu se vor schimba/
Locuri precum Cafe Du Monde și Jackson Square.
Sunt multe firme care sunt aici dintotdeauna.
Orașul nu era pregătit să ne primească pe toți.
Aveau nevoie ca muncitorii să revină,
să facă turismul din nou funcțional.
Asta e casa bunicii.
Sincer, aș prefera ca toată casa...
Nu știu ce va urma...
Oh, Doamne!
Când te-ai întors în New Orleans?
Când m-am întors? Imediat ce au deschis statul.
Străbunica a zis:
"E timpul să mergem acasă. Vreau înapoi în casa mea."
Mă înțelegi?
Am împachetat și am plecat acasă.
- Ce ai văzut? - Fantome.
Nu era nimeni aici, era un oraș-fantomă.
Moloz peste tot.
Animale moarte. Mi-am văzut câinele pentru că nu l-am putut lua.
Mă înțelegi? Era doar multă durere.
Am văzut oameni îndurerați, cu capul plecat.
Nu știau ce vor face.
Nu știau dacă vor veni zile mai bune.
Peste tot era doar jale.
Pe cât îmi amintesc, așa a fost fiecare zi pentru mult timp.
Eram pregătită să revin la școală, așa că ne-am întors la New Orleans.
Am stat într-o rulotă a Agenției FEMA,
de care am aflat apoi că era plină de formaldehidă.
Așa, deci...
V-au pus în rulote pline cu otravă?
Da, cam așa ceva, pentru că erau... ieftine.
Au cumpărat aceste rulote, care de fapt nu erau folosite
pentru că erau pline de formaldehidă.
O nouă lovitură pentru victimele Uraganului Katrina.
Testele au indicat un nivel toxic de gaze de formaldehidă.
Din peste 500 de rulote în Louisiana și Mississippi,
unele aveau de 40 de ori mai mult gaz decât în majoritatea caselor moderne.
După doi ani,
când mă întindeam pe spate, am observat
ca o minge care îmi ieșea din stomac și care apărea de nicăieri.
Am ignorat-o un timp,
până când am început să am tot felul de probleme de sănătate.
Atunci am mers la doctor și am aflat
că era o tumoră care crescuse din cauza locuitului în rulotă.
Miroseai moartea.
Încă mai erau cadavre pe stradă,
copaci smulși, câini morți, păsări moarte,
larve și tot felul de gunoaie peste tot.
Era un miros pe care nu-l voi putea uita.
Mulți s-au dus să își vadă casele.
Iar eu mă bucuram:
"Tare! Jucăria lăsată de mine pe dulap, îmi aduc totul înapoi."
Când au ieșit din mașină,
aveau doar un sac de gunoi, nici măcar plin.
"Asta-i tot ce a rămas din toată casa."
Eu credeam că e doar din camera mea.
Cred că a fost prima dată când am realizat...
că tot ceea ce cunoșteam dispăruse.
Așa e când nu te-a mai întrebat nimeni.
E prima dată când zic cu voce tare.
Tot ceea ce făcea parte din tine
a ajuns să încapă într-un sac de gunoi.
Dar magnitudinea crește când îți dai seama
că nu e doar casa, ci tot cartierul.
Doamna Cutare nu mai locuiește aici.
Iar atunci când vezi
pierderile de vieți omenești, asta e la cu totul alt nivel.
Mare parte din identitatea ta e legată de locul din care ești,
în special de cartierul tău.
Dar cartierul nu mai e la fel,
casele nu mai sunt. Cum îți afectează asta identitatea?
Uneori, după furtună,
mă duceam în cartierul meu și stăteam pe o verandă.
Casele erau toate baricadate,
dar doar voiam să fiu acolo, mă înțelegi?
Stăteam acolo cu orele.
Părinții au decis că era timpul să ne întoarcem acasă...
așa că am pornit.
Asta e magazia și tot ce era înăuntru,
bicicletele și...
Deși casa mea era încă în picioare, orașul pe care îl știam nu mai era.
Doamne, ce am pierdut!
Îmi amintesc de toți din cartier, cum eram împreună înainte de Katrina.
Cartierul era vital pentru identitatea ta.
Cel puțin, aveai familia.
Aveai comunitatea ta. Aveai oamenii tăi, cum s-ar zice.
Toți de pe stradă aveau grijă de copiii mei.
Aveam grijă toți de copiii tuturor.
Înainte de Katrina, nu trebuia să ieși din cartier
pentru că aveai totul în cartier.
Copiii se jucau afară pe stradă. Era extraordinar!
Dacă stau să mă gândesc, era, în esență, Africa.
Doar oameni de culoare.
Doar asta vedeai și doar la asta te gândeai.
Era ca în Polițiști Murdari.
Generație după generație, trăiam la fel.
Nimic nu se schimba.
Dar, după Katrina...
Strămutarea celor de culoare din tot orașul
a dus la un efect generalizat
de rupere de comunitatea în care ai crescut.
Acum erai dus în anumite zone concentrate.
Oameni care țin la teritoriul lor
și pentru care rădăcinile sunt foarte importante
erau acum puși să stea în anumite zone din oraș,
pentru că au fost relocați sau și-au pierdut casele.
Chiriile pentru toate casele de pe stradă
au crescut și alți oameni s-au mutat acolo.
Gândește-te ce face asta unei comunități. O destabilizează.
Radio Q93, WQUE-FM New Orleans
- Să lăsăm vorba, hai cu muzica! - Da!
- Q93. - Numărul unu...
Îmi amintesc când m-am întors.
Erau niște case ciudate. Mi s-a părut așa de ciudat.
Aveau panouri solare, dar la acea vreme nu știam ce sunt.
Mi se părea că vor să transforme locul într-o comunitate plină de albi.
Am văzut albi ieșind din casele
de peste drum de cartierul Lafitte Projects
și ne întrebam: "Ce se întâmplă?"
Albii luau casele pentru că crescuseră chiriile.
Cartierul se schimbase complet.
Îmburghezirea se întâmpla și înainte, dar Katrina a grăbit procesul.
Sentimentul comunității în New Orleans e acum diferit,
pentru că oamenii sunt mult mai mobili.
Cum ziceam, poți locui un an în Eighth Ward,
în anul următor te muți în 13th Ward.
Așa nu mai cunoști pe nimeni. Vorbești cu vecinii,
dar nu mai e cum era.
Nu mai ai rădăcini.
Copiii nu mai sunt înrădăcinați ca înainte de uragan.
Când m-am întors după Katrina,
în naivitatea mea, am crezut că totul va fi iar normal.
Dar, fiindcă verii mei nu s-au putut întoarce...
m-am simțit singur și plictisit.
Mă învârteam prin oraș, prin diverse locuri
de care părinții mă ținuseră departe când eram copil.
Mamei nu-i plăceau mulți dintre copiii din cartier cu care umblam.
Apoi am cunoscut un puști, Jacquez.
JACQUEZ 14 ANI LA FURTUNĂ
Îl strigam Jac.
Într-o zi, era să mă iau la bătaie cu unul în stația de autobuz.
Vă asigur că nu era niciun motiv întemeiat.
Chiar când eram pe cale să începem,
doar pentru că eram din cartierul lui și îmi cunoștea părinții,
Jacquez a sărit între noi și a aplanat situația.
După aceea, a devenit ca fratele meu mai mare.
Era printre puținii pe care i-am auzit vorbind de viitor și de colegiu.
Mama ținea în casă o cameră de filmat Hi8,
așa că am luat-o și am început să filmez prin cartier.
12 MAI 2006 16:09:52
Te iubesc.
Și eu te iubesc.
BERE RECE ȘI SENDVIȘ 12 MAI 2006
CRABI RACI
E o nebunie!
Frumos!
12 MAI 2006, 16:26:08
Ce se întâmplă cu asta?
12 MAI 2006, 16:23:01 16:23:04
12 MAI 2006, 16:26:08 16:26:10
- Ce e asta? - Raci, crabi și creveți.
Jac mă făcea mereu să cred că pot face orice vreau.
Când am absolvit colegiul, Jacquez a fost foarte mândru.
Care e...
Eduard este absolvent! Wayne, Tom, Clack, toată familia. Shaq.
O dată, el și Tom au cumpărat un costum mulat.
Și Jac!
Violența din New Orleans afecta încă tot.
Oameni din diverse cartiere erau puși laolaltă,
ceea ce însemna că erau persoane noi
care încercau să-și facă un nume, să revendice teritoriu,
dar erau și cei care dețineau deja teritoriul.
"Nu, tipule. Ăsta-i al meu."
Așa că se umbla mult cu armele.
Erau multă violență armată și multe bătăi.
Copiii mici visau să devină ucigași.
Își vedeau prietenii cu arme.
Copiii de azi vor să fie duri cu adevărat.
Asta e ce contează. Vor să devină gangsteri.
Nu gândesc: "Asta vreau să fiu când mă fac mare."
Dar gândesc: "Mi-ar plăcea așa o viață."
"Stai să-mi pun fața furioasă. Acum sunt dur."
Acum, după uragan,
nu trebuie să mai trăiești acea viață în acea lume.
Nu mai trebuie să fii din ghetou.
Dar violențele de aici te afectează, pentru că sunt peste tot.
Au loc la întâmplare.
Pot izbucni oricând și oriunde.
Polițiștii au fost chemați ieri la intersecția
Whitney Avenue cu Landry Street.
Au găsit un tânăr de 23 de ani, Jacquez Young, mort într-o mașină.
Un altul de 20 de ani a fost dus la spital.
Ambii au fost împușcați de mai multe ori.
Martorii au spus că au văzut mai mulți oameni
într-un Ford F-150 alb care s-au apropiat și au deschis focul.
Asta m-a lovit rău de tot.
Ca și cum...
Nu știu. Cred...
Noi, cei care suntem din zona mea, știm.
Știm că unii nu vor îmbătrâni cu noi.
Știm că unii vor deveni victime
fie ale încarcerării în masă, fie ale violenței
sau drogurilor. Știm asta.
Dar nu m-am gândit că și Jacquez va fi printre ele.
Dacă i s-a întâmplat lui Jacquez, mi se poate întâmpla și mie.
Înțelegi? Era...
Eram trist, dar mai mult ca orice, eram furios
că am lăsat să i se întâmple asta.
Când spun asta, mă refer la tot cartierul,
la toată societatea, toată America.
Asta chiar m-a enervat, m-a înfuriat.
Astea sunt condițiile în care trăim.
Trăim în niște condiții în care un om bun ca Jac
poate fi împușcat în stradă.
Buckles!
- Ce faci, Buckles? - Hei, Snapchat!
- Snapchat nu-i aici. - Buckles!
Arăți obosit în spatele camerei, amice. Întoarce camera spre voi.
Ia să văd. O să vă filmez ca să se vadă cât de obosiți sunteți.
La trei luni de la moartea lui Jacquez
am ajuns să fiu profesor de media la liceu.
Care-i treaba, elevi?
Era terapeutic să fiu printre elevi.
Aveau multă energie și vedeam speranță în ei.
Introducere, dubla unu.
Stai așa! Arăți bine!
Nu încă.
Imediat ce au început să se filmeze, au devenit rapid profunzi .
Să facem o ședință.
Liniște în platou!
Care a fost cel mai rău lucru din viața ta?
IAN PATRU ANI LA FURTUNĂ
Cred...nu știu.
Cred că a fost Katrina. Cred că ăsta a fost cel mai rău.
Am fost speriat că...
E TREI ANI LA FURTUNĂ
...nu știam dacă o să scăpăm.
JYRON TREI ANI LA FURTUNĂ
Devin agitat, speriat și paranoic.
Gata. Filmăm. Cine-i acum?
Era clar că acești elevi aveau multe probleme,
în special în afara școlii.
World Issue, Calvin, dubla unu.
CALVIN TREI ANI LA FURTUNĂ
Acțiune!
Salut! Sunt Calvin Baxter și sunt elev la Liceul Edna Karr.
Povestește noaptea aia.
Ce se întâmpla?
Am mers la magazin și am cumpărat niște tifon.
Am ieșit. Pe bulevard, fir-ar al naibii,
un polițist se purta ciudat și începe să tragă în mine.
29 AUGUST 2018
Vezi inima mea aici, în zona asta.
Asta-i cam la șapte centimetri. Puteam să fiu împușcat în inimă.
Fir-aș... am ajuns la spital singur.
De câte ori au tras?
Au tras de 17 ori.
De câte ori te-au nimerit?
- O dată. - Ai avut noroc.
Da. De aia am ajuns să port armă,
pentru că simt că trebuie să mă apăr.
Nu știu niciodată când se poate întâmpla ceva,
așa că trebuie să o port.
- Chiar și la 15 ani? - Da, chiar și la 15 ani. Nu contează.
După ce treci prin atâtea,
nu mai simți durerea. Chiar, durerea ți-e indiferentă.
Ești obișnuit cu ea și o dai naibii!
Ești lipsit de simțire. Ești rece. Nu-ți pasă de nimic.
Cum afectează asta un copil?
Îl traumatizează. Îl desensibilizează.
Simt că totul s-a schimbat după Katrina.
Totul a trebuit reconstruit.
Erau multe clădiri...
multe centre pentru tineri înainte de Katrina.
Acum nu prea mai sunt.
Asta ce înseamnă?
Acum mulți copii nu mai au îndrumare aici.
Nu mai au unde să meargă după școală, un loc care să le capteze atenția.
A crescut rata abandonului școlar și cea de încarcerare.
Au construit o nouă închisoare. Este plină cu copii.
Văd copii de nouă ani care fumează iarbă.
E nevoie de mai multe locuri de muncă, programe pentru tineri, mentori,
mai multă consiliere și îndrumare.
Tăiați!
În regulă.
BLAINE, AGENT DE SECURITATE AL ȘCOLII
Când lucrați cu tinerii din New Orleans...
Agent Blaine, mă recepționezi?
- Spune. - Vino afară, în spate.
- Se întâmplă ceva. - Tăiem!
Hai, Rodney. Să mergem!
Tocmai i-am oprit pe ăștia doi care se băteau.
Nu! Mișcă-te! Lasă-mă naibii în pace!
- Vino aici! - Nu! Lasă-mă!
Când eram mic, nu îmi dădeam seama de traumele mele și ale colegilor.
Ca profesor, era evident că acești copii
trec prin aceleași lucruri prin care trecuserăm
eu și colegii mei în timpul școlii.
Universul acestor copii se înrăutățea
și m-a scos din minți că nu aveam mijloace să-i ajutăm.
Carol Carter, Katrina Babies, dubla unu.
Avem mereu impresia...
CAROLYN WAITERS CARTER CONSILIER DE RECUPERARE
...care mă irită, că, într-un fel, trebuie să reparăm copiii.
Nu trebuie să-i reparăm. Nu e nimic în neregulă cu ei.
Cum faci pe cineva să se simtă în siguranță? Siguranța e vitală.
Acasă nu se simt în siguranță.
Se duc la școală și nu se simt în siguranță.
Ce efect are asta asupra copiilor?
Asta face ravagii sănătății mintale, psihicului și bunăstării lor.
Prin urmare,
cum să poți învăța când ești traumatizat,
când ești mereu pus pe bătaie?
Corpul tău produce încontinuu aceste substanțe.
Asta e starea ta normală.
Starea naturală devine trauma, acea stare de amenințare.
Sistemul limbic e afectat,
iar asta duce la diabet, boli de inimă,
hipertensiune, insuficiență renală
și tot felul de alte probleme cu care se confruntă copiii noștri.
Așa că atunci când vorbim de comportamentul lor,
el este atribuit acelei stări.
Oricine ar fi în această stare pentru atât de mult timp cum au fost ei
ar fi furios, ar avea probleme de comportament,
ar reacționa exact așa cum o fac ei.
Nu sunt diferiți.
Nu e nimic în neregulă cu ei. Fac ceea ce corpul lor
le spune să facă. Asta face trauma oamenilor.
Eu mă simt așa.
Asta... Nu pot să verbalizez,
dar exact așa simt și eu.
Ei sunt elevii mei dintr-a patra.
Ea e Kwani. Salută, Kwani.
- Salut! - Salut!
Aceasta e clasa mea. Ea e Kayla.
Toți își fac treaba. Ce mai faci, Kayla?
Ca să pot face față vieții de zi cu zi,
am reprimat aceste lucruri.
Am realizat asta văzându-mi elevii trecând prin aceleași experiențe.
Când îi privesc și văd cu ce se confruntă...
mi se rupe inima.
Mă numesc Shantrell Parker și am 16 ani...
SHANTRELL CINCI ANI LA FURTUNĂ
...și sunt din cartierul Fischer.
Familiile a doi tineri de 20 de ani, abia trecuți de adolescență,
Shantrell Parker și Gavonte Lampkin,
încearcă să se împace cu moartea lor,
ambii fiind împușcați mortal și arși dincolo de recunoaștere în Algiers.
Încă mai sper că a fost un vis din care o să ne trezim.
Kewone Carto spune că a crescut cu Shantrell Parker, în vârstă de 18 ani,
care a fost împușcată la 29 iulie împreună cu Gavonte Lampkin, de 20 de ani.
Ea spune că Lampkin era tatăl celor doi copii ai lui Parker.
Cum e să fii singur la părinți?
Ca singurul copil, am tot ce îmi doresc,
dorm liniștită.
Vreau să studiez psihologia.
De ce vrei să te faci psiholog?
Vreau să urmez psihologia ca să ajut oamenii,
pentru că am trecut prin multe în viață
și știu cum e să nu ai nimic,
cum e când nu ai pe nimeni alături.
Cum e când nu ai pe nimeni alături?
Te simți singur.
Simți că lipsește dragostea. Nu ai pe nimeni care să te iubească
și ai mereu nevoie de un umăr pe care să te sprijini.
Da.
În New Orleans simți anxietate
doar că mergi către mașină,
o simți când conduci,
când dormi în casă, cât timp exiști, doar trăind...
Porcăria asta te face să o iei razna.
Când merg în alte locuri,
mă simt eliberat de frică.
Îmi iubesc orașul,
dar, când sunt acasă, anxietatea mea e la cote maxime.
Nimic nu mă liniștește mai mult decât să fiu cu familia mea.
Ultima dată când am fost acolo, Tina mi-a spus că îi e dor de toți.
Ne-am întors.
Așa că am decis să organizez o reuniune cu toți verii.
Salut!
Ce mai faci, micuțule?
Sunt toți aici.
Da.
M-am gândit că ne-ar prinde bine.
Tina se va bucura să ne vadă.
- Clar. - Erica.
Cum îi cheamă pe fiecare?
- Nu știu pe... - A zis că nu le știe numele?
- RyRy, Kai. - Am înțeles. Kai.
Ce mai faci, frate?
Care-i treaba?
Ce mai faci?
Petrecerea asta se întețește.
E greu să vorbești despre Katrina,
pentru că înseamnă să ai o oarecare vulnerabilitate.
Adică...
să accepți că ți s-a întâmplat ceva rău.
Dacă nu poți fi vulnerabil, atunci cum te vindeci?
STRADA CHENIER
Au trecut zeci de ani de la Katrina.
S-au acumulat atâtea în anii în care nu s-a zis nimic.
ISTORIA ȘI MOȘTENIRERA CREOLĂ
Faptul că mi-am putut spune povestea legată de Katrina
a făcut parte din procesul meu de vindecare,
vindecarea a ceva ce nici nu știam că trebuie vindecat.
New Orleans este un oraș african.
Suntem o cultură orală, stăm în jurul focului
și spunem povești transmise din generație în generație.
A fost terapeutic.
Katrina devine folclor,
iar noi suntem povestitorii.
Spunându-mi povestea,
voi inspira pe mulți alții care au aceleași trăiri.
Îi va face să vorbească știind că nu sunt singuri.
Nimeni atât de tânăr nu ar trebui să treacă prin așa ceva.
Chiar aș vrea... să mă schimb.
Îmi doresc mai mult în viață. Vreau să-mi întemeiez o familie.
Când văd filmele astea...
Oh, vai!
Vei depăși asta, dar trebuie să ai credința că vei reuși.
Acum calea mea e să fiu cât mai bună.
Vreau să învăț lucruri noi,
iar asta mă motivează să merg mai departe.
Sunt lucruri pe care vreau să le realizez, locuri în care vreau să merg.
Acum am crescut și uită-te la mine. Am reușit! Am ajuns până aici.
De câte ori mi se mai pune un diagnostic,
ca diabetul care a apărut după aceea
și altele, încerc să nu mă gândesc la ele.
Mă întreb totuși: cum ar fi fost viața mea dacă nu aș fi locuit în rulota aia?
Nu îmi spun povestea
ca să vă fie milă de mine.
Nu am vrut niciodată să mi se spună "pacientul cu cancer".
Aș vrea să vă uitați la mine
și să vedeți persoana care sunt,
cea care am fost înainte de a mă îmbolnăvi.
Vreau doar să fiu eu însămi.
TRĂIESC CEA MAI BUNĂ VIAȚĂ
Când tot ce te înconjoară e făcut
să nu-ți ofere multe șanse de supraviețuire,
reziliența te face să ridici totuși capul și să te ajuți singur.
Uneori, reziliența e folosită ca o unealtă
pentru a-i face pe oameni să gândească: "Totul e în regulă.
Acești oameni sunt puternici.
Uite peste câte au trecut."
Cred că eu ar trebui să spun când sunt puternic.
Eu decid asta, nu voi.
Se spune că New Orleans a fost reconstruit.
Nu e așa.
Chiar dacă suntem puternici, nu vom putea recâștiga ce am pierdut.
- V-ați distrat? - Da.
Scuze, sunt prea tare pentru TV.
Bine, puiule.
Subtitrarea: Alexandra-Maria Citirigă