Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Včeraj je bila nesreča.
Danes je katastrofa.
Katrina je najbolj prizadela naš ljubljeni New Orleans.
Nasipa, ki sta zadrževala
vode jezera Pontchartrain, sta popustila.
Voda v mestu narašča in ni takojšnjih odgovorov,
kako in kdaj jo bodo spet izčrpali
ali kaj bo ostalo.
Vse, kar je New Orleans kdaj bil, se lahko danes potopi.
AMERIŠKA OBALNA STRAŽA
RAZSELJENI
OTROCI KATRINE
Čestitam, Naquanta.
To sem jaz.
Pred orkanom sem bil najraje z družino.
Zlasti z bratranci.
Spomnim se, kako je bilo zadnjič.
Avgust 2005. Poletje je šlo h koncu.
To je pomenilo le eno.
Praznovanje vrnitve v šolo pri Tini z mojimi bratranci.
Pri Tini smo se zbirali vsi otroci iz naše družine.
Zlasti zato, ker je imela štiri otroke, ki so bili moji najboljši prijatelji.
Tistega konca tedna se spomnim kot včeraj.
Moji bratranci in sestrične smo se zunaj igrali in šalili,
smejali brez vsakršne skrbi.
Tina je skuhala svojo značilno jed, riž z omako.
Še se spomnim, kakšen vonj je imela.
Zunaj smo se igrali več ur, dokler se niso prižgale ulične svetilke.
Ko smo šli noter, smo pojedli in se nagnetli skupaj,
uživali v družbi drug drugega, preden starši pridejo po nas.
To je tvoj sin!
-Se vidimo. -Nikoli si ne bi mislil,
da smo zadnjič v tisti hiši.
V redu.
Po nevihti
smo se vsi nekako raztepli.
V Ameriki, zlasti ob naravnih nesrečah, nihče še pomisli ne na črnske otroke.
Pri orkanu Katrina ni bilo nič drugače.
- Prejela sem klic... - Potem ko smo toliko izgubili,
zakaj nihče ni vprašal, ali smo dobro?
Otrok nikoli nihče ni vprašal, kako so.
EDWARD BUCKLES, ML. TAKRAT STAR 13 LET
Zato jih bom jaz.
ROLA PRIZOR POSNETEK
-Ja. -Cierra,
Otroci Katrine, 1. posnetek.
Lolly, Otroci Katrine, intervju, 1. posnetek.
Bilo mi je 11 let.
Prvo, česar se spomnim, je, da me je nekaj zbudilo.
Prvo, česar se spomnim,
so bili koraki, ko je nekdo tekel po hodniku...
Moja mama je rekla:
"Vstani, vstani. Moramo iti!"
Kaj takega težko pozabiš.
V petek sem bil v šoli, hodil sem po hodnikih,
v ponedeljek pa sem bil na strehi.
Mama doma joče. Babica doma joče.
Naša hiša je uničena.
Bilo je kar preveč. Mlad sem bil še,
nisem bil tako vznemirjen kot starši,
toda bil sem... Ni mi bilo prijetno.
Nisem mogel trezno razmišljati.
Si kdaj s kom govorila o tem?
V šoli, pri psihologu?
Ne.
Začel sem spraševati ljudi in nisem vedel, kaj delam.
Toda mislil sem si, da je to zgodbo treba povedati.
V redu. Snemamo?
Ja.
V redu. Otroci Katrine, Betty Buckles.
Betty "Stay Ready" Buckles, 1. posnetek.
Zakaj si tako prestrašena in resna?
-Ne vem. Mislim... -Ni treba, da je strašljivo.
Ni me strah.
Prav. Kar predstavi se.
Povej svoje ime
in kdo si.
-Prav. Misliš, kdo sem? -Ja.
-Tvoja mama? -Ja.
EDWARD BUCKLES ST.
Oči, česa se spomniš, kaj si doživljal,
ko se je Katrina bližala? Mislim na ves ta proces
-med orkanom Katrina. -Dobro vprašanje.
Z ženo in družino
smo sprva sklenili, da bomo vsi ostali.
Da bomo to prestali.
Toda tisto jutro, na zadnji dan, ko bi lahko odšli,
si je žena premislila in rekla:
"Bolje, da gremo." Nisem bil pri volji za prerekanje.
Prav, sem rekel, spakirajmo in pojdimo.
O orkanu sem poslušala že kak teden ali dva.
Potem je bil po TV Ray Nagin in rekel je,
da s tem orkanom ni heca,
naj se z družinami umaknemo od tod.
Zato sem tvojemu očetu rekla: "Moramo iti. Moramo iti."
ŽUPAN RAY NAGIN
Gospe in gospodje, želim si, da bi imel boljšo novico,
toda soočamo se z orkanom, ki se ga je večina od nas bala.
Nočem delati panike, toda meščani morajo razumeti,
da je zelo resno in zelo pomembno.
Zato smo se odločili za ta neprecedenčni ukrep.
ČAKAMO POTRDILO ŽUPANA NEW ORLEANSA
Ne moremo kar oditi.
Nimamo prevoza. Živimo iz rok v usta.
Ne moremo se kar pobrati in oditi.
20. AVGUST 2005
Čakaš nevihto?
-Boste počakali nevihto? -Ne.
-Orkan. -Ljudje se pripravljajo
na ta orkan, kot da ni nič.
Moje mnenje o orkanih,
13 LET MED ORKANOM
moje misli o tem so, da so nam vedno grozili.
Zdelo se je, da bodo prišli v New Orleans,
potem pa se zadnji hip umaknili.
Babica je vedno govorila,
12 LET MED ORKANOM
da je nižji 9. okraj pod morsko višino.
Češ da ne smemo ostati tam.
Spakirali smo in spomnim se,
9 LET MED ORKANOM
da je bilo nekaj drugače, čeprav tega takrat še nismo vedeli.
Spakirala sem potovalko
in vanjo dala nekaj slik, ki so visele v moji sobi,
česar ne storiš,
če misliš, da se boš vrnil.
Nismo jih jemali resno.
Spomnim se,
da sem bil med nekim orkanom v naselju Lafitte
in imeli so sosedski žur ob orkanu.
Imeli so D.J.-ja. Vsi v naselju
so bili tam, plesali so in jedli.
Češ, jutri bo orkan,
zato bomo zdaj žurali,
če bi se kaj zgodilo.
Toda vedno smo vedeli, da ne bo nič. Da se ne bo zgodilo nič.
-Da bo vse v redu z nami. -Babica je rekla:
"Spakiraj nekaj oblek.
Vzemi, kar potrebuješ, in spakiraj nekaj oblek."
Jaz in moji prijatelji
smo tudi tokrat
mislili, da bo to hitro minilo,
da bo trajalo dva, tri dni, potem pa se bomo vrnili.
Bili smo nedolžni v tem smislu,
da si nismo mislili, da bo kaj hudega.
Bili smo v naselju Lafitte
in z brati smo se igrali zunaj z drugimi otroki.
Začutila sem zelo hladen veter.
Bilo je zelo vetrovno. Zelo. In zelo, zelo hladno.
Tisto nedeljo sem šel v cerkev, dan pred orkanom.
In duhovnik je... Tega nikoli ne bom pozabil.
Očeta je pogledal v oči
in rekel: "Danes se boste evakuirali, ne?"
Ne, pravi oče. Duhovnik pa ga je gledal.
Imel je čuden pogled v očeh. Odšli smo
in ozrl sem se nazaj.
Gledal nas je, nekako zmeden je bil.
Tega dne nikoli ne bom pozabil.
Tisto nedeljo smo se zbudili in mama je bila čisto iz sebe,
češ, gremo, brez ugovorov.
"Pravim vam, gremo.
Gremo od tod, nekam drugam."
Mama ima včasih sanje
in te sanje
se včasih uresničijo v nekaj v naši družini.
Zelo poduhovljena je.
In ko je rekla,
da Bog pravi, da pojdimo, nihče ni dvomil o tem.
Češ, moramo iti.
"Gremo od tod. Pripravite se, moramo iti."
Vsi smo začeli vstajati.
Otrok nevihta ni skrbela,
saj se niso zavedali, kako resno je bilo.
Nagnala nas je v avto
in vzeli smo obleke le za konec tedna.
Evakuirali smo se že kdaj,
toda tokrat je bilo nekako neresnično.
ČAKAMO ŽUPANOVO TISKOVNO KONFERENCO
New Orleans se mora pripraviti...
MOGOČA IZGUBA ŠTEVILNIH ŽIVLJENJ
...na orkan
morebitne jakosti kar 280 km/h.
V SODOBNIH ZDA SO SE SPUSTILI
LE ORKANI 3. STOPNJE
Zdaj več ni dvoma, da govorimo...
SPUST V PONEDELJEK PRI GRAND ISLU
-... o popuščanju nasipov. -Ja.
Mesto je bilo v paniki.
Ljudje so več ur stali na črpalkah, ki so pokale po šivih.
Ljudje so preklinjali, vpili,
in vsi so bili videti negotovi in prestrašeni.
Slišalo se je, kot da je zunaj sodni dan.
Nisem se zmenil za to.
OMEJITEV HITROSTI 70
Potem je zmanjkalo elektrike.
Sedel sem in poslušal dež.
Slišal sem oglašanje vseh sort živali.
Dež, veter in vse to.
Šel sem k očetu v posteljo, ker me je bilo strah.
Toda videlo se je ven,
ker smo imeli na eni strani mrežna vrata.
Videl sem, kako mimo letijo predmeti,
drevesa pa so bila videti, kot da jih bo izruvalo.
Takrat sem spoznal, da to ni igra.
Bilo je zelo, zelo pozno.
Moralo je biti skoraj polnoč.
Bedela sem z mamo in brati.
Zaslišali smo zelo glasen hrup, pok.
Nekakšen udarec. Bil je glasen.
Kaj je bilo to?
Nasipi. Predrlo jih je.
In... Ne vem.
Potem se je vse umirilo in zaspala sem.
Potem sem se zbudila,
ko je stričev prijatelj tolkel po maminih vratih.
Šla je ven in bilo je poplavljeno.
Ko se je nevihta bližala New Orleansu
smo bili z družino na poti.
HITROST 40 KM
Dvourna vožnja se je spremenila v 13-urno.
BIBLIJA
Zaradi nepopisne gneče.
Starša sta bila zaskrbljena in napeta.
Nam je bilo vroče, bilo je temno kot v rogu.
ZAVETJE PRED KATRINO ZA EVAKUIRANCE 8 KM
Ustavili smo se v zelo podeželskem,
srhljivem južnolouisianskem mestecu.
Iz bolšjega trga so naredili zavetišče...
ZAVETIŠČE ZA EVAKUIRANCE
... za ljudi iz New Orleansa.
Morda sem bil tako izčrpan
ali pa morda malce prestrašen,
ne vem, toda spomin je zamegljen.
Spomnim se, da smo šli v kot
in otroci smo se ulegli na trda tla.
Ves čas sem mislil na Tino in bratrance.
Ostali so v New Orleansu.
Tisto noč sem imel nore sanje.
Ko smo se zbudili, so bili tam mediji.
Krajevna TV-postaja.
Izvlekli so
televizor, skoraj kot v 90-ih,
ko smo bili v šoli in je bil prost dan,
in učitelj je pripeljal televizor.
Pripeljali so televizor, da bi videli poročila.
Spomnim se,
kako sem videl potopljeni New Orleans.
Potem sem videl, da je trgovina Circle Food pod vodo.
TRGOVINA CIRCLE FOOD
To je bila Tinina soseska. Soseska mojih bratrancev.
Kot otrok sem pomislil:
"Če je pod vodo soseska, so tudi moji sorodniki."
Odraslega sem vprašal:
"Če je vse to pod vodo,
kaj je z ljudmi, ki so ostali tam? Kje so?"
In...
pogledala me je naravnost v oči in rekla:
"Vsi, ki so ostali v New Orleansu, so mrtvi!"
Začel sem jokati. V hipu sem začel jokati.
Ko sem gledal TV-ekran in je to rekla, se je zdelo res.
Policija.
Potrebujem nekoga tu. Umrla bom na tem podstrešju.
Voda se dviguje. Utonila bom.
Greste lahko na streho, če bi bilo treba?
Ujeta sem na podstrešju.
Jaz, moja sestrica in mama.
Vsa hiša je pod vodo.
Tri metre pod vodo smo in poskušamo priti ven.
Imamo dojenčka. Pet nas je. Zelo nas je strah.
Odprli smo podstrešje. Naredili smo luknjo.
Helikopterji nas preletavajo.
Helikopterji nas preletavajo, a se ne ustavijo.
Sedimo na verandi in gledamo, kako se voda dviguje.
Ne moremo uiti. Samo dviguje se.
Naša prednost v New Orleansu
je bila družina
in toplina doma.
Naše hiše so zelo udobne, zelo gostoljubni smo.
Hiše dišijo po dobri hrani.
Vem, kaj mi je pomenila Tinina hiša.
In vem, kako udobna in topla je bila.
Veste?
Ta mi je ena najljubših.
To smo jaz, Quentin, Kiyara, Shirley, zadaj pa je moja mama.
To je v hiši.
V hiši, v kateri je Tina stanovala pred Katrino.
Kot vidite, ima opaž.
-Prosim? -Kaj dogaja, Tina?
Živjo, kaj dogaja?
Tine in svojcev nisem videl več let.
Vso pot do Shreveporta sem duhal Tinin riž z omako.
-Kaj dogaja? -Živjo.
-Kaj dogaja? -Bog, sem rekla, res upam...
Nisem za pred kamero. Snemate me.
Neworleanška klasika.
-Big Shots. -Moj bog, ja.
Naj vidim. Daj sem.
SESTRIČNA TINA
-Niste vedeli... -Vročo bom spila.
Ni treba, da je hladna. Vročo bom spila.
Kot sem rekla,
bila sem potrta, tako osamljena in s takim domotožjem,
da sem se nehala česati.
Lasje so postali tako gosti,
pa sem si rekla: "Saj tu ne poznam nikogar.
Ni mi treba urejati pričeske in podobno."
Postala sem kot puščavnica v tej hiši, veš?
Rekla sem si: "Imela bom kar naravne lase."
Dobro je videti.
Ko je prišel orkan...
SHIRLEY TAKRAT STARA 10 LET
... so vsi še nekako spali ali pa so se zbujali.
KENNEDI TAKRAT STARA 3 LETA
Toda hiša je nenadoma...
QUENTIN TAKRAT STAR 11 LET
Slišalo se je kot vlak. Tresla se je in majala.
Mož me je peljal k oknu.
Voda je bila pri oknu, obdajala nas je.
Voda nas je obdajala z vseh strani.
Ko je voda drla noter, sem mislila na to,
bila sem kot zamaknjena,
da je videti kot v filmu.
Drla je noter, mi pa smo tekli.
Stekli smo nazaj.
Sedeli smo na postelji in voda je tako naraščala,
-ko smo sedeli tam. -Madonca.
Neki pes in človek sta plavala mimo.
Pes je bil mrtev, voda ga je nosila.
-Madona. -Okoli naše hiše,
kakorkoli že.
Vsi smo iskali duševno tolažbo,
kako bi se spoprijeli s tem.
-Ja. -Rekla sem:
"V redu. Pojmo."
In smo. Peli smo hvalnice, ritem in blues...
Imeli smo svoj zborček in kar peli smo tam.
Dva dneva, ko so vsi mislili,
da v New Orleansu ni več nikogar, smo bili še vedno na podstrešju.
Čoln je prišel v dnevno sobo.
REŠITEV
Vso sprednjo stran hiše je odnesla voda.
In šli smo od tam.
Vladala je srhljiva tišina.
Vsi smo bili iz sebe nad tem...
GIMNAZIJA
... da je vse mesto, njegove soseske, pod vodo.
Voda je bila tako globoka, da je stop znak samo kukal ven.
Bilo je popolnoma mirno.
Nisi slišal niti ptičev.
Skoraj kot zgodba o veliki poplavi iz Biblije.
Povsod je bila sama voda.
Povsod naokoli voda.
Iščeš golobico,
ki ti pove, da je nekje kopno, toda nikjer ni bilo nobene ptice.
Ozrla sem se nazaj in videla,
da stoji le še moja hiša.
Jaz sem mislil, da bomo umrli.
Pohištvo je plavalo po vodi.
Ko si pogledal ven, nisi videl ničesar.
Češ, umrli bomo. Tukaj bomo umrli.
To je to. Ujeti smo.
Nismo bili tam en dan ali 12 ur.
Tam smo bili tri dni. Tri dni.
In potem so nas rešili in nas premestili
v koncentracijsko taborišče.
Za to državo se ne bi bojeval.
Ne morem se zanesti nanjo.
Ne bi se bojeval zanjo, samo zaradi orkana Katrina.
To odločitev sem sprejel, ko sem imel 11 let.
DOBRODOŠLI V NEW ORLEANSU
Voda je bila tam.
Stopila sem ven, češ: "Kaj?"
Gledala sem naokoli, začudena. Slišala sem kričanje.
30. AVGUST 2005
Sosed je imel čoln.
Ne vem, od kod, toda imel je čoln, in rekel je:
"Odpeljal vas bom k mostu."
Šli smo v center za konvencije
in bilo je... čudno.
Na ulici sem videla mrliča. Bilo me je strah.
CENTER ZA KONVENCIJE
"Bom umrla?" Začela sem se spraševati.
Duhala sem iztrebke,
iz stranišča, in ljudje so bili videti
zelo žalostni.
Mislila sem si, da ne bi smela biti tu.
Tako sem se počutila. Češ, to ni resnično.
Nočem jokati.
-Oprostite. -Že dobro.
Vzemi si čas.
Že dobro. Počakaj.
Si že kdaj govorila o tem?
Ne, nisem.
Zakaj, misliš?
Ne vem. Nihče me ni vprašal.
Imamo lahko odmor?
Si dobro?
Utrujen sem.
Posnemite me! Sem so nas dali, hudo je!
Tukaj so dojenčki, nehigienično je!
Hudo je tukaj!
Otroci imajo vročino! Spravite nas od tod!
Več ljudi je umrlo tukaj.
TEGA OTROKA NE MOREMO POZABITI
Nočem biti med njimi.
Pravijo, kaj bodo naredili, ampak za nas ne naredijo nič,
da bi nam pomagali preživeti.
Potrebujemo pomoč. Bedno je.
Vsi ti ljudje tukaj,
tu je več kot 3000 ljudi, nimajo domov in zavetja.
- Kaj bodo storili? -Sploh nisem razmišljala.
Zagledala sem snemalca,
šla tja in...
ARIANNA TAKRAT STARA 9 LET
Obraz sem približala kameri
in razločno vse povedala. Govorila sem.
Takrat sem bila glas številnih,
ki niso mogli ali niso hoteli govoriti zase.
Menila sem, da so bile določene razmere
nesprejemljive, ni bilo kul.
Babici je zmanjkalo inzulina.
Imela je sladkorno bolezen.
Nisem vedela, da je to nekaj,
brez česar lahko zdrži.
Takrat sem menila, da je to nekaj nujnega,
da to potrebuje.
Babica mi je pomenila vse.
Zelo me je bilo strah.
Najbolj sem se bala, da bi jo lahko izgubila.
Moja babica je sladkorni bolnik. Stara je 76 let.
Zmanjkalo ji je inzulina. Kaj naj stori?
Ne ve, ali bo preživela ali umrla. Ne vemo, kaj naj storimo.
Potrebujemo pomoč in podporo.
Ljudje so izgubili domove.
Niso imeli hrane in vode. Bilo je peklensko vroče.
Ljudje so delali, kar so morali.
Grozno je, kako nas prikazujejo v medijih.
Če je družina črnska, rečejo, da ropajo.
MOSTOVI NEPREHODNI
Če vidimo belsko družino, rečejo, da iščejo hrano.
Tega, kar smo videli danes, ne bom nikoli pozabil.
Ropanja takih razsežnosti, da je prav neverjetno.
Mesto je razdejal orkan.
Zdaj pa ga uničujejo prebivalci.
Hočemo pomoč! Hočemo pomoč!
Ne zmoremo. Rekli ste, naj vas pokličemo, če vas potrebujemo.
Prosimo te v Jezusovem imenu.
Kajti tebi ni enakega.
Minilo je pet dni, saj je večina tu temnopoltih.
Amerika pomaga revnim, temnopoltim
in manj premožnim nadvse počasi.
Hvaljen, Gospod! Gospod, vemo, da boš pomagal!
ORKAN KATRINA
Zdaj pripada Bogu.
Rasistično je.
Georgeu Bushu ni mar za temnopolte.
KONCERT ZA ŽRTVE ORKANA RDEČI KRIŽ
Ne veš, kam greš. Ne veš, kaj bo.
Otroke so ločili od družin.
Družine so razbili in vsakega poslali drugam.
Bratrance in sestrične so razselili, ker je bila hiša uničena.
Orkan Katrina je povzročil eno največjih razselitev
temnopoltih v zgodovini.
To se je zgodilo v sužnjelastništvu
in zdaj še leta 2005.
Sedel sem v sobi z mamo
in očetom, v motelu, in se spraševal, kdaj grem domov.
CHASE N. CASHE TAKRAT STAR 17 LET
Minil je teden, potem dva, trije, nato mesec.
In potem sem živel v Misisipiju.
Na koncu sem šel v Houston.
DANIEL TAKRAT STAR 13 LET
Bili smo v hotelu.
Nismo mogli več biti v dragem hotelu,
kaj torej?
TARYN TAKRAT 14 LET
Kam bomo šli? Ne moremo nazaj.
Veliko ljudi je po Katrini...
LOLLY TAKRAT 14 LET
... prvič odšlo iz New Orleansa.
Nikoli nikamor niso šli.
Bila sem 4. letnik gimnazije.
DWAN TAKRAT 17 LET
Ko smo dojeli, da se ne moremo vrniti domov,
smo se preselili v Dallas.
Tam smo bili leto dni, ker so nas preselili,
ne po naši izbiri, ampak ker smo...
DAMARIS TAKRAT 18 LET
... izgubili vse.
Takrat so mi prvič rekli begunec.
ANTHONY TAKRAT STAR 12 LET
Iz Amerike sem, razumete?
To je moja država, ampak rečejo mi begunec.
RYAN TAKRAT 13 LET
V šoli so govorili: "Begunec je. Zato je..."
"Kaj, ste ropali? Si ropal?"
Ravnatelj je rekel: "Se boš lahko vključila?"
HEATHER TAKRAT 16 LET
To vprašaš punco, ki je prišla iz tega,
da je njena hiša dva metra pod vodo?
"Se boš lahko vključila?"
Ne, ne bom se vključila. Nočem se vključiti.
NAPETOSTI V HOUSTONU
Napetost počasi narašča.
V šolah se pretepajo evakuiranci iz New Orleansa in houstonski dijaki.
HOUSTONSKA POLICIJA
Houstonska policija pravi, da so evakuiranci Katrine žrtve
ali osumljenci v približno 20 odstotkih umorov v mestu.
Več kot dvakrat, kolikor jih je med prebivalstvom.
SREDNJA ŠOLA LAFAYETTE EDWARD BUCKLES
Bilo je dva tedna, preden smo se evakuirali v Lafayette,
in ni se bilo lahko prilagoditi na ta novi kraj.
Mislim, da...
Vsekakor smo šli prekmalu v šolo.
Nisem si zapomnil nič od tega, kar so nas učili.
V Lafayettu smo bili kakih 8 mesecev, a zdelo se je kot dve leti.
V Lafayettu so vedeli, da se ne moremo vrniti v New Orleans,
zato so nam poskušali čim bolj olajšati
ta prehod z otroki.
Kar zadeva tebe, ko si začel igrati nogomet
in se začel ukvarjati s šolskimi dejavnostmi,
si bil takrat dobro.
Pravzaprav sploh nisi hotel od tam.
Ljudje, pri katerih si stanoval, niso hoteli, da greš.
Trener ni hotel, da greš.
Hotel je, da igraš naprej.
Zate je bila to dobra terapija.
Moji otroci so jo kar dobro odnesli.
Kako je po tvojem orkan Katrina vplival
na družino, na otroke?
Kako je vplival?
Res ne vem, kako je vplival na otroke,
ker niso govorili o tem.
Nič nama niso povedali.
Živeli smo normalno vsakdanje življenje.
Tako sem gledala na to, kot na normalno življenje.
Ves čas sem vas spraševala, kako ste.
Kiyaro in druge. Kako ste. Vsi ste rekli, da ste dobro.
Ti si šel v sobo in se zaklenil,
jaz pa: "Si dobro?"
Toda zdelo se je, da s tabo ni nič narobe.
Nič nisi rekel.
PRVOTNA STOJNICA S KAVO SPET IMAMO PECIVO!
ODPRTO
Velik dan v New Orleansu. Mesec po orkanu Katrina
so uradniki začeli spuščati ljudi nazaj v tri večje soseske.
Že nekaj časa je jasno...
MEHIŠKI ZALIV
... da mesto ne bo enako.
REKA MISISIPI
Šele zdaj postaja jasno, kako se lahko spremeni.
New Orleans in Francoska četrt bodo obstale, ne glede na vse.
To bo drugačno mesto,
toda marsikaj se ne bo spremenilo.
Ne bodo se spremenili
recimo Cafe Du Monde in Jacksonov trg.
Cela vrsta krajev,
ki so tu že celo večnost.
Mesto ni bilo pripravljeno na vse nas.
A seveda so spet potrebovali delavce,
da bi spet zagnali turizem.
To je babičina hiša.
Iskreno povem, raje bi, da bi vsa hiša...
Ne vem, kako bo...
O, moj bog.
Kdaj si se vrnil v New Orleans?
Kdaj sem se vrnil v New Orleans? Takoj ko so državo spet odprli,
je babica rekla:
"Čas je, da gremo domov. Hočem nazaj v svojo hišo."
Razumeš?
Spakirali smo in se vrnili domov.
-Kaj ste videli? -Duhove.
Tu ni bilo nikogar. Bilo je mesto duhov.
Povsod so bile razbitine.
Poginule živali. Videl sem svojega psa, ki ga nisem mogel vzeti s sabo.
Razumeš? Bilo je zelo boleče.
Ljudje so trpeli, sklonjenih glav.
Niso vedeli, kaj naj.
Niso vedeli, ali bo kdaj bolje.
Povsod je bila žalost.
Kolikor se spomnim,
je bilo vsak dan tako, še dolgo.
Hotela sem nazaj v šolo,
zato smo se vrnili v New Orleans.
Bivala sem v prikolici FEMA.
Pozneje sem izvedela, da je bila polna formaldehida.
Torej...
Dali so vas v prikolice, ki so bile polne strupa?
Ja, ker so bile poceni.
Kupili so nerabljene prikolice,
ker so bile polne formaldehida.
Še en udarec za žrtve orkana Katrina.
Testi so pokazali strupene količine hlapov formaldehida.
V več kot 500 prikolicah v Louisiani in Misisipiju
je bilo tudi 40-krat več hlapov kot v sodobnih gospodinjstvih.
Dve leti pozneje,
ko sem ležala na hrbtu, sem opazila,
da mi iz trebuha štrli krogla, ki se je kar pojavila.
Nekaj časa se nisem menila za to,
dokler nisem imela zdravstvenih težav.
Šla sem k zdravniku in izvedela,
da sem zaradi bivanja v prikolici dobila tumor.
Duhal si smrt.
Ob cestah so še vedno ležala trupla,
porušena drevesa, poginuli psi in ptice spodaj.
Povsod so bili črvi in vseh sort smeti.
To je bil vonj, ki ga ne pozabiš.
Moji ljudje so šli preverit hišo
in še vedno se spomnim, kako sem se veselila, češ,
kul, prinesli mi bodo igračo, ki sem jo pustila na omarici.
Ko so prišli iz avta,
so imeli vrečo za smeti, ki sploh ni bila polna.
Češ, to je iz celotne hiše.
Mislila sem, da je to iz moje sobe.
Takrat sem se prvič zavedela,
da tega, kar smo poznali, ni več.
Zato rečem, da me niso spraševali.
To sem prvič rekla naglas.
Vse, kar je bilo del tebe,
se je skrčilo na vrečo za smeti.
Vse skupaj je postalo veliko hujše, ko si spoznal,
da ni samo hiša, ampak vsa soseska.
Češ, ta in ta ne živi več tu.
Ali ko si videl,
koliko žrtev je bilo. To je nekaj povsem drugega.
Toliko tvoje identitete je povezano s tem, od kod si,
zlasti iz katere soseske si,
potem pa te soseske ni več,
hiše ni več. Kako to vpliva na tvojo identiteto?
Včasih, po orkanu,
sem se vrnil v svojo staro sosesko in sedel na verandi.
Hiša je bila zaprta z deskami,
toda hotel sem biti tam.
Tam sem sedel po več ur.
Starša sta se končno odločila, da se bomo vrnili domov,
in šli smo na pot.
IZVOZ ZA VZHODNI NEW ORLEANS
To je lopa, vse, kar je bilo v njej.
Kolesa in...
Moja hiša je še stala, toda New Orleansa kot takega ni bilo več.
Da izgubiš kaj takega...
Pred Katrino se spomnim vseh nas iz soseske, skupaj.
Soseska je bila ključna za to, kaj si.
Imel si vsaj svojo družino.
Imel si svojo skupnost. Svoje ljudi.
Vsi na ulici so pazili moje otroke.
Pazili smo otroke drug drugega.
Pred Katrino nisi imel razloga, da bi šel iz soseske,
ker je bilo tam vse.
Otroci so se igrali na ulici. Bilo je super.
Ko zdaj pomislim, je bilo v bistvu afriško.
Bili smo sami temnopolti.
Videl si le to in mislil si le na to.
Res je bil to Big Easy.
Rod za rodom smo živeli enako.
Nikoli se nič ni spremenilo.
Toda po Katrini...
Razselitev temnopoltih skupnosti po mestu
je imelo učinek.
Nisi bil več v skupnosti, v kateri si odrasel.
Poslali so nas v namenska območja,
kjer so bili ljudje teritorialni
in zelo neprožni glede tega, od kod je kdo.
In zdaj so nas poslali v dele mesta,
ker smo izgubili domove.
Najemnine za vso ulico
so se zvišale in vselili so se novi ljudje.
Pomislite, kako to vpliva na skupnost. Omaja jo.
Q93, WQUE-FM New Orleans.
Manj govora , več glasbe.
Q93.
Spomnim se vrnitve.
Tam so bile čudne hiše. Zdelo se mi je tako čudno.
Imele so sončne kolektorje.
Takrat nisem vedela, kaj to je.
Zdelo se mi je, da iz tega poskušajo narediti
novo skupnost za belce.
Iz naših hiš so prihajali belci,
nasproti socialnega naselja, in spraševali smo se,
kaj se dogaja.
Belci so prevzeli sosesko, ker se je najemnina zvišala.
Soseska je zdaj povsem drugačna.
Gentrifikacija se je dogajala že pred Katrino, ki jo je še pospešila.
Občutek skupnosti v New Orleansu je zdaj drugačen,
ker se ljudje toliko selijo.
Eno leto živiš v 8. okrožju,
potem pa greš naslednje leto v 13.
Tako nikoli nikogar ne spoznaš. Govoriš s sosedom,
ampak ni tako, kot je bilo.
Nimaš korenin.
Otroci nimajo korenin, kakršne so imeli pred orkanom.
Ko sem se vrnil po Katrini,
sem naivno mislil, da bo vse spet normalno.
Toda bratranci in sestrične se niso mogli vrniti,
zato sem bil sam in zdolgočasen.
Taval sem po New Orleansu in hodil na kraje,
pred katerimi sta me starša varovala, ko sem bil otrok.
Mami veliko otrok, s katerimi sem se začel družiti, ni bilo všeč.
Potem sem spoznal Jacqueza.
JACQUEZ MED KATRINO STAR 14 LET
Pravili smo mu Jac.
Nekega dne sva se na avtobusni postaji z nekim fantom hotela stepsti.
Nobenega dobrega razloga ni bilo za to.
Ravno ko sva hotela začeti,
je Jacquez, ker sem bil iz njegove soseske in je poznal moja starša,
stopil predme in pomiril položaj.
Potem mi je postal kot starejši brat.
Bil je edini, ki je kdaj govoril o prihodnosti ali študiju.
Mama je imela doma kamero Hi8.
Nekega dne sem jo vzel in začel snemati dogajanje v soseski.
12. MAJ 2006
Rad te imam.
Tudi jaz tebe.
RAKOVICE JASTOGI
Noro.
To bi bilo lepo. Mega.
Kaj se dogaja, gospod?
-Kaj je to? -Jastog, rakovica in rakci.
Jac mi je vedno dajal občutek, da lahko dosežem vse, kar hočem.
Ko sem diplomiral, je bil Jacquez tako ponosen.
Ki je...
Edward je diplomiral. Wayne, Tom, Clack, vsa družina. Shaq.
S Tomom sta nekoč kupila triko.
In Jac!
Nasilje v New Orleansu so še vedno občutili vsi.
Ljudje iz različnih sosesk so se zbrali,
kar je pomenilo, da se novi ljudje
poskušajo uveljaviti in zavzeti ozemlje,
toda bili so tudi ljudje, ki so že zavzeli svoje ozemlje,
češ, ne, stari, to je moje.
Zato je bilo veliko streljanja.
Veliko streljanja in pretepov.
Otroci so hoteli postati ubijalci.
Videli so vrstnike s pištolami in rekli: "To!"
Majhni otroci so se šli frajerje.
Češ, to je tisto, rad bi bil gangster.
Niso si želeli postati to in ono,
ampak so hoteli tako življenje.
"Naj se oblečem kot gangster, zdaj sem v tolpi."
Zdaj, po orkanu,
ni nujno, da živiš v tem svetu,
ni nujno, da živiš v soseski,
ampak nasilje v New Orleansu vseeno vpliva nate.
Tako brezciljno je.
Lahko se zgodi kadarkoli, kjerkoli.
Policijo so poklicali na vogal avenije Whitney
in Landryjee ulice včeraj okoli poldneva.
Tam so v avtu našli truplo 23-letnega Jacqueza Younga.
ŠERIF
Še enega 20-letnega moškega so odpeljali v bolnišnico.
Oba sta imela več strelnih ran.
Priče so povedale, da so videle več ljudi
v belem avtu s štirimi vrati, ki so ustavili in začeli streljati.
To me je sesulo. Hudo.
Kot...
Ne vem. Mislim, da...
Tam, od koder sem, vemo.
Vemo, da se nekdo ne bo postaral z nami.
Vemo, da bo nekdo žrtev
zaporniškega sistema, nasilja
ali pa mamil. Vemo.
Toda nisem si mislil, da bo to Jacquez.
Pomislil sem: "Če se to lahko zgodi Jacquezu, se lahko tudi meni."
Veste?
Bil sem žalosten, še bolj pa jezen,
da smo dovolili, da se mu to zgodi.
S tem mislim na svojo sosesko.
V ameriški družbi je...
Bil sem besen, jezen.
Zaradi razmer, v katerih živimo.
Živimo v razmerah, ko nekoga dobrega, kot je Jac,
lahko ustrelijo na ulici.
MERCEDES BENZ SUPERDOME
Buckles!
-Kaj dogaja, Buckles? -Hej, Snapchat!
-To ni Snapchat. -Buckles!
ZASILNI IZHOD
Utrujen si videti za kamero. Obrni jo.
Naj pogledam. Posnel te bom, utrujen si videti.
Tri mesece po Jacquezovi smrti
sem dobil službo učitelja za medije na srednji šoli.
Kaj dogaja, dijaki?
Druženje z mladimi je bilo terapevtsko.
Bili so tako energični, v njih sem videl toliko upanja.
Uvodni video, 1. posnetek.
Počakaj. Dobro si videti.
Še ne.
Ko so začeli snemati drug drugega, so hitro napredovali.
Imejmo snemanje.
Tiho na prizorišču.
Kaj je najhujše, kar se ti je zgodilo?
IAN TAKRAT STAR 4 LETA
Najbrž... Ne vem.
Najbrž je bila to Katrina. To bi bilo najhujše.
Malce me je bilo strah.
E TAKRAT STAR 3 LETA
Nisem vedel, ali bomo preživeli.
JYRON TAKRAT STAR 3 LETA
Postanem živčen, prestrašen, sumničav.
Snemamo. Kdo je to?
Bilo je jasno, da se spopadajo s hudimi rečmi.
Zlasti zunaj šole.
World Issue, Calvin, 1. posnetek.
CALVIN TAKRAT STAR 3 LETA
Akcija.
Zdravo, sem Calvin Baxter in hodim na gimnazijo Edna Karr.
Povej mi o tisti noči.
Kaj je bilo? Kaj se je dogajalo?
Šel sem v trgovino in si kupil gazo.
Šel sem ven. Bil sem na aveniji
in neki policaj se je čudno obnašal. Začel je vpiti name.
To je moje srce, na tem mestu.
Nekaj centimetrov stran. Lahko bi me zadel v srce.
Samemu mi je uspelo priti v bolnišnico.
Kolikokrat je streljal?
Kakih 17-krat.
In kolikokrat te je zadel?
-Enkrat. -Blagoslovljen si.
Ja. Zato imam zdaj pištolo.
Imam občutek, da se moram varovati.
Kaj pa vem, kdaj se bo kaj zgodilo.
Zato jo moram imeti pri sebi.
-Že pri 15-ih? -Ja. Ni pomembno.
Vse, kar si prestal,
te naredi neobčutljivega za bolečino. Neobčutljivega.
Tako si navajen, da si rečeš: "Jebi ga."
Otopel si. Hladnega srca. Ni ti mar.
Kaj to naredi otroku?
Travmatizirani so. Hladnega srca.
Po Katrini se je vse spremenilo.
12. MAJ 2006
Vse so morali obnoviti.
V veliko stavbah
so bili pred Katrino mladinski centri.
Zdaj jih ni veliko.
Kaj to pomeni?
Veliko otrok nima vodstva.
Po šoli ne hodijo nekam, kjer bi jih zaposlili.
Čedalje več jih pusti gimnazijo in gre v zapor.
Pravkar so zgradili nov zapor. Otroci so v tolpah.
9-letnika sem videl kaditi travo.
Potrebujejo več služb, programov za mlade, mentorje,
svetovanje, vodstvo.
Rez.
V redu.
POLICIST BLAINE VARNOSTNIK NA GIMNAZIJI
Ko delaš z mladimi iz New Orleansa...
Kličemo policista Blaina. Oglasite se.
-Povejte. -Pridite na zadnji vhod.
-Nekaj se dogaja. -Stop.
Pridi, Rodney. Gremo.
Ustavil sem pretep.
Ne! Stran! Pusti me pri miru!
-Pridi sem. -Ne! Pusti me!
Ko sem bil v šoli, nisem prepoznal svoje travme in travme vrstnikov.
Ko sem jo videl kot učitelj, je bilo očitno,
da ti otroci doživljajo podobne reči,
kot smo jih mi in moji vrstniki, ko smo bili v šoli.
Stvarnost teh otrok se je le slabšala
in bil sem osupel, da jim nihče ne ponuja pomoči.
Carol Carter, Otroci Katrine, 1. posnetek.
Vedno imamo vidik...
CAROLYN WAITERS CARTER OBNOVA PO KASTASTROFAH
... ki me zelo moti,
da je treba otroke popraviti.
Ni jih treba popraviti. Z njimi ni nič narobe.
Kako nekomu daš varen občutek? To je osnova.
So v domačem okolju, v katerem se ne počutijo varni.
Hodijo v šolo in se ne počutijo varni.
Kaj to naredi našim otrokom?
Povzroči jim veliko duševno škodo, telesno škodo.
In zato so...
Kako se učiš, ko si v travmatičnem stanju,
ko si v stanju boja oziroma bega?
Tvoje telo ves čas proizvaja vse te kemikalije.
To je tvoje stanje.
Tvoja homeostaza je ta travma, boj oziroma beg.
Imaš limfni sistem,
ki povzroča sladkorno bolezen in bolezni srca.
visok krvni tlak, odpoved ledvic
in še veliko drugih težav, s katerimi se otroci spopadajo.
Ko torej govorimo o njihovem vedenju,
ga pripisujemo temu stanju.
Vsak, ki je v takem stanju tako dolgo, kot so ti otroci,
je jezen in ima vedenjske težave.
Odziva se natanko tako, kot se oni.
Niso drugačni.
Z njimi ni nič narobe. Delajo, kar jim govorijo telesa,
saj to povzroča travma.
Jaz se tako počutim.
Tega ne znam ubesediti,
toda natanko tako se počutim.
To je moja četrta ura. Zdaj delajo.
To je Kwani. Pozdravi jih, Kwani.
-Živjo. -Živjo.
To je moj razred. To je Kayla.
Vsak dela svoje. Kayla, kaj delaš?
Da bi prestal te dneve,
vse to potiskam vstran.
Ko sem videl,
kako se moji dijaki spopadajo s tem, sem šele dojel.
Ko jih pogledam, s čim se spopadajo,
me zaboli.
Ime mi je Shantrell Parker, stara sem 16 let...
SHANTRELL TAKRAT STARA 5 LET
... in živim v socialnem naselju Fischer.
Družina 20-letne Shantrell Parker, še nedavno najstnice,
in 20-letnega Gavonteja Lampkina,
se spopadajo z njuno smrtjo.
Oba so ubili v Algiersu in njuni trupli sežgali.
Še vedno se mi zdi kot sanje.
Kot da se bom zbudila.
Kewone Carto je odrasla z 18-letno Shantrell Parker,
ki so jo 29. julija ubili skupaj z 20-letnim Gavontejem Lampkinom
Pravi, da je bil Lampkin oče dveh otrok Parkerjeve.
Kako je biti edinka?
Tako, da dobim, karkoli hočem,
in mirno spim.
Hočem se izučiti za svetovalko.
Zakaj bi bila rada svetovalka?
Zato, ker bi rada pomagala ljudem,
saj sem v življenju veliko prestala
in vem, kako je, če nimaš nič,
in kako je, da nimaš nikogar.
Kako je, če nimaš nikogar?
Nikogar ni, ki bi ti stal ob strani.
Ni ljubezni. Nihče te nima rad.
Vedno potrebuješ ramo, na katero se nasloniš.
Ja.
V New Orleansu te je strah,
ko greš k avtu.
V New Orleansu te je strah, kadar se voziš v avtu,
če spiš ob oknu ali pa že, če samo živiš.
To je... To te spravi ob pamet.
In potem grem drugam
in sem popolnoma osvobojen tega.
Svoje mesto imam rad, ampak hočem reči,
da me je najbolj strah, kadar sem doma.
Nič me ne pomiri bolj kot biti z družino.
Cilj je na vaši desni.
Tina mi je rekla, da je zadnjič zgrešila vse.
Prispeli ste.
Spet smo tu.
Zato sem sklenil, da bom spet zbral vse svoje bratrance in sestrične.
Živjo.
Kaj dogaja, mala?
Vsi so tu.
Ja.
Menil sem, da to potrebujemo.
Tina vas bo zelo vesela.
-Vem. -Erica.
Kako je vsem ime?
-Nisem spoznala... -Kako jim je ime, je vprašala.
-RyRy, Kai. -V redu. Kai.
Kaj dogaja, stari?
Kaj dogaja?
Pridi, žur bo!
Težko je govoriti o Katrini,
ker je treba biti ranljiv.
Saj veš
priznati, da se ti je nekaj zgodilo, in da ni bilo v redu.
Če ne moreš biti ranljiv, kako ozdraviš?
Od Katrine so minila desetletja.
Veliko se nabere...
V NEW ORLEANS!
... ko se ne govori o tem.
ZGODOVINA IN ZAPUŠČINA
Da govorim o Katrini,
je del mojega zdravljenja.
Zdravljenja, za katerega nisem niti vedela, da ga potrebujem.
New Orleans je afriško mesto.
Smo govorci, sedimo okoli ognja
in si pripovedujemo zgodbe iz roda v rod.
Terapevtsko je.
Katrina postaja ljudska pripovedka,
mi pa smo pripovedovalci.
Moja zgodba
je navdihnila veliko drugih, ki to prestajajo.
Spodbuja jih, da povejo več, ker vedo, da niso sami.
Nihče tako mlad ne bi smel iti skozi to.
Res, hočem... Poskušam se spremeniti.
Hočem boljše življenje od tega. Hočem družino.
Ko gledam te posnetke...
O, ne, stari.
Prebil se boš skozi to, ampak moraš imeti vero.
Moja pot je, da sem najboljša, kar sem lahko.
Hočem se učiti nove reči
in to me žene naprej.
Hočem doseči določene reči, nekam priti.
Zdaj sem starejša. Uspelo mi je. Zunaj sem.
Kadarkoli dobim novo diagnozo,
recimo o sladkorni
in vseh teh rečeh, poskušam ne misliti na to.
Kakšno bi bilo moje življenje, če ne bi stanovala v tisti prikolici?
Svoje zgodbe ne govorim,
ker se vam nočem smiliti.
Nikoli nisem hotela biti rakavi bolnik.
Hočem, da me pogledate
in vidite, kdo sem.
Kdo sem bila, preden sem zbolela.
Hočem biti samo jaz.
ŽIVIM SVOJE NAJBOLJŠE ŽIVLJENJE
Ko je vse okoli tebe postavljeno tako,
da ni mišljeno, da bi preživel,
moraš biti odporen in najti način, da dvigneš glavo in si pomagaš.
Toda odpornost včasih uporabljajo kot orodje,
saj hočejo, da bi ljudje mislili, da je vse v redu.
"Ti ljudje so dobro, močni so."
"Poglejte, kaj vse so premagali."
Jaz sem tisti, ki bo rekel, kdaj sem odporen.
Jaz, ne vi.
Pravijo, da je New Orleans obnovljen.
Ni.
Čeprav smo odporni, ne moremo vrniti izgubljenega.
-Ste se imeli fino? -Ja.
Oprosti, preveč sem seksi za TV.
Prav, srček.
Prevod: Mojca Horvat