Downloaded from YTS.MX
Viața, o combinație incredibilă, perfectă de elemente,
Official YIFY movies site: YTS.MX
capabilă să creeze materie vie.
Poate cel mai mare mister al naturii.
Oare viața este un fenomen uimitor care există numai pe planeta noastră?
Numeroase descoperiri uimitoare făcute recent
susțin că acele condiții ce fac viața posibilă în sistemul nostru solar
ar putea fi mai răspândite decât credeam.
Misiunile recente dezvăluie lumi ciudate,
sateliți care ar putea avea oceane vaste ascunse sub gheață groasă de kilometri.
Cum e Europa, satelitul care orbitează gigantul Jupiter.
Sau locuri cu jeturi care țâșnesc la sute de kilometri înălțime în spațiu,
cum e Enceladus, micuțul satelit al planetei Saturn.
Sau sateliți cu forme de relief asemănătoare Terrei,
cu munți, văi, nori
și lacuri de metan sau etan lichid,
precum Titan, cel mai mare dintre sateliții planetei Saturn.
Dacă viața a fost vreodată posibilă,
sau chiar există în vreo lume îndepărtată în sistemul nostru solar,
în condiții aspre, atât de diferite față de Pământ,
asta ar putea însemna că viața ar putea fi posibilă
și în alte lumi îndepărtate în spațiul cosmic.
Două geneze în cadrul aceluiași sistem solar
înseamnă că geneza vieții este un eveniment probabil.
Dacă se întâmplă de două ori în același sistem solar,
probabil că se întâmplă în tot universul.
Acum, savanții sunt în căutarea unor planete
peste hotarele sistemului nostru solar,
unde am putea găsi viață în viitorul apropiat.
Mulțumită telescopului spațial NASA numit Kepler, lansat în 2009,
știm că numai în galaxia noastră,
există miliarde de exoplanete ca Pământul, care orbitează stelele lor.
Universul fiind imens, cu peste 100 de miliarde de galaxii,
este greu de conceput ca undeva
să nu existe o planetă ca Pământul, pe care să existe viață.
Dacă viața pe Pământ nu se datorează unui eveniment neobișnuit,
viața se dezvoltă pe mii de milioane de planete chiar și în galaxia noastră.
Dacă viața nu e un miracol, înseamnă că se găsește pretutindeni. Asta e ideea.
În ultimii ani, mulțumită telescopului Kepler,
s-au confirmat duzini de exoplanete care ar putea găzdui viață,
chiar și viață inteligentă, și care așteaptă să fie descoperite.
Nu știm dacă viața
va fi descoperită pe o planetă sau satelit din sistemul nostru solar,
sau pe o exoplanetă analog al Pământului.
Știm doar că suntem mai aproape ca niciodată
să elucidăm unul dintre cele mai mari mistere ale naturii:
dacă există viață în spațiul cosmic.
Există viață în afara Pământului?
Este o întrebare la care omenirea caută răspunsul de mult,
dar la care încă nu a fost găsit niciun răspuns.
Se pare că ne apropiem de rezolvarea misterului.
Recent, au fost descoperite planete dincolo de sistemul nostru solar
despre care se crede că seamănă în multe privințe cu Terra.
Dacă o navă spațială m-ar duce pe o planetă pe care am găsit-o cu Kepler,
aș vrea să vizitez planeta Kepler-186F.
Este foarte mică. Datorită temperaturii sale…
CERCETĂTOR MISIUNEA KEPLER
…e posibil să existe apă lichidă pe suprafață.
Kepler-186f e prima planetă cât Terra validată care orbitează
în zona locuibilă, unde apa lichidă s-ar putea acumula pe suprafață.
Descoperirea planetei Kepler-186f confirmă că există planete cât Pământul
în zonele locuibile ale altor stele
și ne duce cu un pas mare mai aproape de găsirea unei lumi similare Pământului.
Kepler-186f orbitează steaua sa în 130 de zile,
primește o treime din energia furnizată Pământului de Soare,
și se deplasează aproape de marginea zonei locuibile.
Dacă ar fi să privim în jur stând pe suprafața planetei,
lumina stelei sale la amiază ar fi ca lumina soarelui nostru
cu o oră înainte de apus.
Dacă analizăm ceea ce știm
despre originile vieții pe planeta noastră,
trebuie să ne gândim…
PREȘEDINTE BERNARD M. OLIVER INSTITUTUL SETI
…că ceea ce s-a întâmplat aici s-ar fi putut întâmpla și altundeva.
Așadar, viața dincolo de această planetă e destul de plauzibilă
conform cunoștințelor noastre științifice actuale.
Știm că există patru candidați importanți în sistemul nostru solar
care pot găzdui viața:
Marte,
Europa, un satelit jupiterian
și doi sateliți ai planetei Saturn,
Titan și Enceladus.
Fiecare dispune de cele trei ingrediente necesare pentru formarea vieții:
compuși organici, un lichid și o sursă de energie.
Pe Marte există apă sub formă de gheață la poli și sub suprafață.
DIRECTOR CENTRU CARL SAGAN
Primăvara și vara, apa există și în formă lichidă, pe suprafață.
Deși încă nu avem dovezi privind vreo formă de viață pe Marte,
cercetătorii cred că în curând le-am putea găsi.
Satelitul jupiterian Europa dispune de două dintre ingredientele cheie.
Știm că există apă pe Europa. Suprafața e o crustă înghețată.
CERCETĂTOR PRINCIPAL CENTRUL CARL SAGAN
Crusta a fost examinată de navele spațiale Voyager
și de Galileo în anii nouăzeci.
Sub o crustă de gheață misterioasă de apă, de zece-treizeci de km grosime
care acoperă satelitul micuț,
credem că există un ocean lichid de aproximativ 100 de kilometri adâncime.
Sateliții planetei Saturn, Titan și Enceladus,
au devenit în ultimii ani locuri vizate de cercetările care caută viață.
Titan e unicul satelit în sistemul solar de care știm că are atmosferă.
CERCETĂTOR SENIOR
E și singurul corp în sistemul solar al cărui atmosferă
e compusă predominant din azot, în afară de Pământ.
Deci Titan și Terra sunt înrudite.
Lumea de pe Titan este fascinantă.
CERCETĂTOR DIVIZIUNEA ȘTIINȚĂ SPAȚIALĂ ȘI ASTROLOGIE
Este cel mai straniu loc din sistemul solar,
de fapt, în afară de Pământ, este singurul loc despre care știm
că are cantități mari de lichid pe suprafață.
Dar acele mări nu sunt mări din apă, ci din metan lichid și etan lichid.
Titan este singurul loc în sistemul solar în afara Pământului
cu corpuri stabile de lichid pe suprafață.
Dar la -180 de grade Celsius, acel lichid nu poate fi apă.
Știm că există lacuri din metan și etan lichid super-răcit.
Recent, Enceladus, un satelit minuscul care orbitează Saturnul,
a devenit unul dintre obiectivele principale ale exobiologiei.
Enceladus e un satelit mic, înghețat, foarte asemănător Europei,
având o crustă groasă de gheață și un ocean subteran.
Există jeturi uriașe de apă înghețată care erup la câțiva kilometri în spațiu.
Enceladus e printre locurile cele mai interesante în sistemul solar
datorită acestor activități,
asemănătoare activității de gheizer.
Activitatea de gheizer presupune existența apei în formă lichidă.
Recent, în acele jeturi,
s-au descoperit niște elemente chimice necesare formării vieții.
Așadar, Enceladus îndeplinește cele trei condiții necesare pentru viață:
un lichid, compuși organici și o sursă de energie.
Dar dacă viața ar putea apărea în acele lumi îndepărtate și aspre,
de ce să nu apară și pe alte planete
dincolo de limitele sistemului nostru solar?
A doua geneză în același sistem solar
înseamnă că geneza vieții este un eveniment probabil.
Dacă se întâmplă de două ori în același sistem solar,
probabil că se întâmplă peste tot în univers.
Dacă am putea să găsim viață altundeva în propriul nostru sistem solar
viață dezvoltată în mod independent…
PREȘEDINTE CERCETARE ASTRONOMIE ȘI ASTROFIZICA
…ar înseamna că în același sistem stelar, viața s-a dezvoltat de două ori.
Concluzia este că viața se formează foarte ușor.
Acum o generație, ideea unei planete care orbitează o stea îndepărtată
ținea de domeniul ficțiunii.
Posibilitatea vieții pe o astfel de planetă
era pur și simplu de neimaginat.
De fapt, primele exoplanete au fost descoperite abia în 1992.
Chiar în acel an, două exoplanete super-Pământ
au fost descoperite în jurul Pulsarului PSR 1257+12
la o distanță de 2300 de ani-lumină.
Anunțul a șocat comunitatea științifică la acea vreme,
deoarece a fost primul sistem extra-solar cu mai multe planete descoperit vreodată.
Ar putea vreun astfel de super-Pământ să susțină viața?
Din păcate, un pulsar este un tip de stea foarte diferit de Soare.
De fapt, este o stea moartă
care se formează când o stea mare explodează și devine o supernovă.
Un pulsar e ce rămâne după o asemenea explozie.
CERCETĂTOR MISIUNEA KEPLER
E un fenomen la un pas de a deveni o gaură neagră.
Deși era interesant, nu-i cunoșteam semnificația,
pulsarii fiind diferiți de alte stele.
La prima vedere, nu par locuri unde să căutăm planete locuibile.
Formarea supernovelor sunt evenimente apocaliptice
care ar vaporiza orice planetă care ar avea ghinionul
să se afle pe orbită stelei.
Acea lume îndepărtată ar fi scăldată
într-un cocktail letal de radioactivitate și particule încărcate
emise de o stea atât de slabă în lumina vizibilă
încât abia ar arunca o umbră pe suprafețele lumii noastre.
Deci șansele ca viața să apară într-un mediu atât de ciudat și ostil
ar fi extrem de slabe.
Importanța reală a acestei descoperiri, însă,
consta în faptul că era prima dată
când existența sistemelor planetare dincolo de sistemul nostru
s-a confirmat.
Dacă am găsit două exoplanete, de ce să nu existe și altele?
Peste trei ani s-a descoperit o exoplanetă care orbitează o stea ca Soarele,
ceea ce era mult mai important, condițiile pe o astfel de planetă
fiind potențial similare cu oricare dintre planete în sistemul solar.
Pe 6 octombrie 1995,
s-a anunțat descoperirea primei planete care orbitează o stea ca Soarele
în jurnalul Nature.
51 Pegasi e ca Soarele și se află la 51 de ani lumină,
iar exoplaneta era o planetă gigantică.
Prima exoplanetă în jurul unei stele ca a noastră a primit numele 51 Pegasi b.
Este ceva neobișnuit, o planetă mare. E mai masivă decât Jupiter.
Are o orbită foarte scurtă în jurul stelei sale.
Un an pe această planetă durează 4 zile. O perioadă foarte scurtă.
Descoperirea a marcat un punct de cotitură în căutarea după exoplanete.
Din atunci, au fost descoperite multe altele.
Cu toate acestea, ceea ce a revoluționat radical căutarea exoplanetelor
a fost telescopul spațial Kepler, lansat de NASA.
Înainte de telescop,
știam de câteva sute de planete în sistemele din jurul altor stele.
CERCETĂTOR MISIUNE KEPLER
Acum știm de câteva mii.
Datorită acestui aspect, telescopul e revoluționar.
Kepler era un telescop spațial
conceput pentru a cerceta regiunea noastră în Calea Lactee
și să găsească sute de planete cât Pământul și mai mici
în sau în jurul zonei locuibile a stelelor respective,
și să vedem câte din miliardele de stele din galaxie
ar putea avea astfel de planete.
E foarte simplu. E ușor de înțeles.
Telescopul e fixat pe un punct pe cer, nu clipește.
DIRECTOR CENTRU DE CERCETARE SETI
Urmărește 150.000 de stele, le monitorizează strălucirea.
E o cameră cu lumino-metru.
Din când în când, va vedea câte o stea, asta, de exemplu.
Poate că lumina va deveni mai slabă cu un procent mic, timp de câteva ore,
apoi devine din nou strălucitor.
Asta se întâmplă dacă o planetă trece prin fața acelei stele.
Am trecut de la 100 de planete la peste o mie cu Kepler,
planete confirmate.
Mai știm de alte 3.000 sau 4.000 pentru care avem dovezi solide,
dar încă nu sunt planete confirmate.
Kepler vânează planete.
Kepler a identificat deja mii de planete sau potențiale planete.
E o mașină de identificare a planetelor.
În 2011, pentru prima dată,
Kepler ne-a oferit un recensământ al Căii Lactee
ca să putem calcula câte stele în Calea Lactee
ar putea avea o planetă ca a noastră.
Aproximativ un miliard.
Pot fi un milion sau un miliard, poate 100 de miliarde de planete
în Calea Lactee care ar putea găzdui viață.
Planete care ar putea susține viața pământească.
Oare câte au forme de viață proprii?
Nu cunoaștem răspunsul,
totul depinde cât de greu se formează viața la început.
Faptul că există aceste lumi nu înseamnă că viața se va forma.
Dar, pe de altă parte,
acele planete sunt toate din același materie ca Pământul.
Deci, dacă nu s-a întâmplat ceva neobișnuit ce nu s-a întâmplat altundeva,
există viață peste tot.
La doar patru ani de la lansare, în aprilie 2013,
echipa Kepler a anunțat unul dintre primele lor mari triumfuri.
Descoperirea a două exoplanete foarte asemănătoare cu Pământul:
Kepler-62e și Kepler-62f.
Descoperirea a fost primită cu mare entuziasm,
întrucât ea confirmă existența planetelor ca Pământul,
unde viața ar putea fi posibilă.
Raza acestor planete e de 1,6 și 1,4 ori cât raza Pământului
și orbitează steaua Kepler-62, o pitică portocalie,
în zona sa circumstelară locuibilă.
Un studiu de simulare a ajuns la concluzia că Kepler-62e și Kepler-62f
sunt probabil acoperite în mare parte, poate complet, de apă.
Kepler-62e are probabil un cer înnorat
și climat cald și umed până în regiunile polare.
Kepler-62f e mai răcoroasă, dar poate fi capabilă să găzduiască viață.
Din păcate, se află la o distanță de 1200 de ani-lumină
în constelația Lyra.
Mulțumită misiunii Kepler,
știm că zeci de miliarde de planete orbitează stele
chiar în galaxia noastră, Calea Lactee,
și știm că există miliarde de galaxii în univers.
Dacă într-un sistem planetar ca al nostru, viața a apărut pe o planetă,
și mai sunt cel puțin alte patru planete cu potențial,
probabilitatea de a găsi o planetă care ar putea găzdui viață
e cu siguranță foarte mare.
Kepler, însă, a descoperit nu numai existența unor planete ca Pământul,
ci și alte date uimitoare despre univers,
precum confirmarea existenței planetelor care orbitează
nu una, ci două stele, precum Kepler-16b.
Prima planetă descoperită de Kepler care să orbiteze două stele.
Tipul de planete se numește planetă circumbinară.
Una dintre cele mai interesante descoperiri făcute de Kepler
erau planetele în jurul stelelor binare.
Prima descoperire a fost Kepler-16b.
Pentru mulți, Kepler-16b e preferata dintre planetele găsite de Kepler.
Orbitează nu una, ci două stele în același timp.
E ceva ce credeam că nu există.
Două stele care apun simultan era ceva ce ținea de domeniul ficțiunii.
Dar universul bate imaginația umană.
Și s-a dovedit că fenomenul există.
Din 1992, au fost descoperite peste 2.000 de exoplanete.
Datorită misiunilor viitoare ale telescopului,
numărul de exoplanete observate
se așteaptă să crească considerabil în următorii ani.
Deși am descoperit doar o mică parte
din acele miliarde de exoplanete care credem că există,
de unde să știm câte pot găzdui viață?
În astronomie și astrobiologie,
regiunea în jurul unei stele unde o planetă cu atmosferă potrivită
poate menține apa lichidă pe suprafața sa
se numește zona locuibilă circumstelară.
Zona locuibilă este locul potrivit
să căutăm planete ca a noastră.
Pământul se află evident în zona locuibilă
a sistemului nostru solar.
O planetă potențial locuibilă e o planetă terestră
cu condiții comparabile cu cele de pe Pământ
și astfel potențial favorabil vieții.
Există un punct perfect, o zonă în care nu e prea cald sau prea rece.
Se numește zonă locuibilă sau zona Goldilocks.
Dacă o planetă în acea zonă e potrivit de mică și stâncoasă,
și are apă, apa e probabil în stare lichidă.
Am putea căuta viață acolo.
În noiembrie 2013, s-a raportat pe baza datelor din misiunea Kepler,
că ar putea exista chiar și 40 de miliarde de planete de dimensiunea Pământului
care orbitează în zonele locuibile ale stelelor asemănătoare Soarelui
și ale piticilor roșii chiar în galaxia noastră, Calea Lactee.
Dintre acestea, 11 miliarde ar putea orbita stele asemănătoare Soarelui.
Acele 11 miliarde de exoplanete, care orbitează stele ca Soarele nostru,
înseamnă o mulțime de lumi potențial asemănătoare Pământului.
Cu toate acestea, acum știm că stelele diferite de Soarele nostru
pot fi potrivite pentru a căuta viața.
În mai 2016,
o echipă de astronomi a anunțat, pentru prima dată,
descoperirea a trei planete locuibile
orbitând o stea complet diferită de a noastră, o stea pitică ultra-rece.
Este primul sistem planetar găsit în jurul unei stele ca aceasta.
Steaua, numită TRAPPIST-1,
se află la doar 40 de ani-lumină,
e mult mai rece și mai roșie decât Soarele și puțin mai mare decât Jupiter.
De fapt, există multe astfel de stele în Calea Lactee
și sunt foarte longevive.
Cele trei planete sunt asemănătoare ca mărime cu Pământul
și ar putea avea regiuni locuibile pe suprafețele lor.
Așadar, noțiunea de cel mai bun loc din univers unde să găsim viața
s-a schimbat radical.
Până în prezent, dintre cele peste 1.000 de exoplanete confirmate,
în jur de 50 se află în zona locuibilă circumstelară
a stelei în jurul cărora orbitează.
Așadar, ele ar putea fi considerate planete asemănătoare Pământului,
dar asta nu înseamnă și că aceste lumi pot adăposti viață.
Totuși, oare viața ar putea fi posibilă în afara acelor zone locuibile?
Descoperirea lacurilor de hidrocarburi pe Titan,
a pus la îndoială ideea că e nevoie de compuși de carbon
care stă la baza teoriei zonelor locuibile circumstelare.
S-a dovedit că există medii cu apă lichidă
în absența presiunii atmosferice
și la temperaturi în afara intervalului de temperatură
a zonei locuibile.
Doar faptul că o planetă se află în afara zonei locuibile
nu înseamnă că ea nu poate găzdui viață.
De exemplu, satelitul Enceladus, lui Saturn și Europa lui Jupiter,
ambele în afara zonei locuibile a sistemului nostru solar,
poate avea cantități mari de apă lichidă în oceanele subterane.
Dacă socotim posibilitatea
că viața ar putea apărea în medii atât de aspre
care nu se află în zona locuibilă circumstelară,
asta înseamnă că ar trebui să căutăm exoplanete și dincolo de acele zone.
Astfel, șansele de a găsi o exoplanetă potrivită pentru dezvoltarea vieții
sunt mult mai mari.
Știm că nu e ușor
să studiem planetele și sateliții sistemului nostru solar
acestea aflându-se la milioane de kilometri de Pământ.
Totuși, exoplanetele nu sunt la doar milioane de kilometri distanță,
ci la mulți ani-lumină de Pământ.
Cum reușesc astronomii să studieze exoplanetele
aflate la trilioane de kilometri distanță?
Există mai multe metode folosite de astronomi și astrobiologi
pentru a descoperi și a studia aceste lumi extrem de îndepărtate, misterioase.
Înainte de lansarea misiunii Kepler în 2009,
cea mai eficientă tehnică de detectare a exoplanetelor
a fost spectroscopia Doppler, cunoscută și ca metoda vitezei radiale.
Metoda vitezei radiale se bazează pe faptul
că o stea nu rămâne complet staționară în timp ce este orbitată de o planetă.
Planeta e mult mai mică decât steaua ei,
totuși, ea exercită o mică forță de atracție asupra stelei.
Când o planetă se află în spatele stelei, din perspectiva noastră,
ea îndepărtează puțin steaua de noi.
Când este în fața stelei, o trage ușor spre noi.
Din cauza asta, steaua se clatină.
Astronomii caută această clătinare pentru a găsi planete.
Ei folosesc un aparat numit spectrograf
și telescoape puternice pentru a examina lumina emisă de stele.
Un spectrograf, ca o prismă,
împarte lumina stelei în culorile din componența sa, producând un spectru.
O parte din lumina stelelor e absorbită de atmosfera stelei,
iar acest lucru produce goluri sau dungi subțiri, întunecate în spectru.
Când steaua se apropie de noi,
liniile se deplasează spre zona albastră a spectrului.
Când steaua se îndepărtează, liniile se deplasează spre zona roșu al spectrului.
Deci, spectrul apare mai întâi ușor în albastru
și apoi ușor deplasat în roșu.
Așadar, astronomii pot găsi planete în mișcare
analizând mișcările liniilor în spectrul unei stele.
Din viteza apropierii și din timpul necesar
pentru a parcurge orbita, se poate calcula masa planetei
sau corpul însoțitor care o trage.
Dacă masa este foarte mică, corpul e o planetă.
Cu această metodă au fost descoperite majoritatea planetelor în trecut.
Tehnica folosită de Kepler, însă, analizează tranzitul planetei.
Metoda tranzitului are la bază analiza
scăderilor în luminozitatea stelei
care apar când orbita unei planete ale stelei trece, tranzitează,
în fața stelei.
Cantitatea de lumină pierdută e în funcție de mărimea stelei și a planetei,
iar durata tranzitului va fi în funcție
de distanța planetei față de stea și de masa stelei.
Cu telescopul spațial Kepler,
când ne uităm la o stea, nu vedem planeta direct.
Vedem doar o mică scădere în luminozitatea stelei
când planeta trece în fața ei.
Din valoarea scăderii, putem calcula dimensiunile planetei.
Combinația dintre fotometria de tranzit și velocimetria Doppler
dezvăluie raza, masa și densitatea planetei,
parametri principali
pentru a evalua potențialul exoplanetei ca corp asemănător Pământului
și de a găzdui viața.
Când știm distanța față de stea și temperatura stelei,
putem estima temperatura
pe suprafața planetei.
Un alt parametru care ne spune dacă exoplaneta seamănă cu Terra
este compoziția sa atmosferică.
Atmosfera exoplanetelor se poate analiza
cu spectroscopie în timpul tranzitului planetar.
În timpul tranzitului, lumina stelară trece
prin stratul atmosferic al planetei.
Analiza spectrală a acestei lumini filtrate
dezvăluie structura și compoziția atmosferei.
Exoplanetele asemănătoare Pământului pot fi detectate
și prin detectarea biomarkerilor,
a amprentelor lăsate de formele de viață în atmosfera planetei gazdă.
De exemplu, oxigenul molecular pe care îl inhalăm noi
se datorează prezenței vieții pe Pământ.
Din păcate, cu tehnologia actuală,
e extrem de greu să studiem îndeaproape
compoziția atmosferei acelor planete îndepărtate.
Principalul lucru care ne împiedică e tehnologia.
Deocamdată nu avem instrumente funcționale
pentru a realiza analiza.
Dar vom vedea schimbări datorită misiunilor în curs,
precum telescopul spațial Jack Webb și alte misiuni actuale.
Kepler urmărește peste 100.000 de stele similare Soarelui nostru
detectând modificări de luminozitate cauzate de tranzituri.
Datorită acestei tehnici ingenioase,
Kepler a confirmat până în prezent peste 1.000 de exoplanete.
Se crede că sunt câteva zeci care sunt asemănătoare Pământului.
Șansele de a găsi exoplanete asemănătoare Pământului
fiind mai mari în zona locuibilă circumstelară a sistemului său planetar,
vânătoarea de planete a început să se concentreze pe acele zone.
Una dintre primele descoperiri a fost 70 Virginis b,
o exoplanetă situată la aproximativ 60 de ani-lumină distanță
în constelația Fecioarei.
70 Virginis b era situat exact în mijlocul
zonei circumstelare locuibile a sistemului său planetar.
Deci se presupunea că nu e prea caldă sau prea rece.
Din păcate, studiile suplimentare spun că această lume îndepărtată
era un gigant gazos cu temperaturi foarte ridicate,
care a exclus existența apei lichide și, prin urmare, și a vieții.
Primele descoperiri erau descurajatoare privind detectarea unui analog de Pământ,
dar asta era doar începutul.
În 1998, o descoperire legată de steaua Gliese 876,
o stea pitică roșie în constelația Vărsător
la o distanță de 15 ani-lumină de Pământ,
a dat nou elan cercetărilor.
Un gigant gazos a fost descoperit în zona locuibilă a stelei,
Gliese 876 b.
Trei ani mai târziu, a fost găsit un alt gigant gazos mai aproape de stea:
Gliese 876c.
Viață, cum o cunoaștem noi,
nu e posibilă pe planetele gigant gazoase, precum Jupiter sau Saturn.
Dar marea surpriză a fost că ambele exoplanete
pot avea sateliți locuibili, cum au Jupiter și Saturn.
Asta era printre primele planete descoperite în zona locuibilă.
se crede că, dacă ar avea un satelit,
el ar fi stâncos, cu temperatura potrivită pentru apă lichidă.
Oare vreun satelit ipotetic al Gliese 876b și c
n-ar putea găzdui viață, așa cum sperăm că o face Europa
sau sateliții Saturn, Titan și Enceladus?
E o teorie interesantă de cercetat în viitor.
După descoperirea acestor exoplanete cu potențiali sateliți ca Pământul,
au fost descoperite și alte exoplanete similare cu sateliți.
Poate că pe oricare dintre acei sateliți îndepărtați,
a existat viața în trecut sau există în prezent,
sau ar putea apărea în viitor.
Aceste descoperiri timpurii,
ne-au apropiat de obiectivul principal de a găsi o lume asemănătoare Pământului.
Un analog de Pământ, un Pământ geamăn sau o planetă asemănătoare Pământului,
este o planetă sau satelit cu condiții de mediu
similare celor găsite pe planeta Pământ.
Dacă viața a apărut pe Pământ cu milioane de ani în urmă,
și dacă căutăm exoplanete similare planetei noastre,
șansele de a găsi planete locuibile cresc vertiginos.
Descoperirile recente au dezvăluit planete
care par asemănătoare în multe privințe Pământului,
cu rate de similaritate relativ ridicate.
Mărimea e adesea considerată un factor semnificativ,
planetele de dimensiunile Pământului fiind mai terestre,
mai capabile să dezvolte o atmosferă asemănătoare Pământului.
Din perspectiva lui Kepler, o planetă e ca Pământul
dacă e destul de mică să fie stâncoasă,
și nu e gigant gazos, cum e Jupiter sau Saturn.
Dar mărimea în sine nu ne spune totul, nu vorbește de locuibilitate,
aproape de noi existând o planetă de dimensiuni și masă foarte asemănătoare:
Venus, unde viața e aproape imposibilă.
Există și alte criterii de luat în considerare,
precum gravitația de suprafață sau dimensiunea și tipul stelei.
O planetă este asemănătoare Pământului
dacă se află la distanța potrivită de steaua sa, în zona locuibilă a stelei,
nu prea aproape, să nu fie prea cald și să nu clocotească apa,
și nici atât de rece încât, dacă ar exista apă, ea să înghețe.
Dacă am putea examina toți acești parametri,
am putea afla dacă corpul examinat e chiar un Pământ geamăn.
Asemănarea cu Pământul pentru Kepler înseamnă doar
că corpul e suficient de mic și e destul de solid pentru aterizare.
Dar nu și că are atmosferă sau ocean.
Se spune că un analog al Pământului trebuie să fie terestru.
Adică ar trebui să posede o suprafață planetară
din materie asemănătoare materiei Pământului.
Concluzia ar fi că planetele extra-solare sau sateliții
în centrul zonei circumstelare locuibile,
în așa-numita poziție Goldilocks,
cu atmosfere consistente,
pot avea oceane și nori de apă ca cei pe Pământ.
Pe lângă apa de suprafață, un analog al Pământului
ar necesita o combinație de oceane sau lacuri și zone neacoperite de apă.
Credem că apa este esențială,
dar ca în cazul oricărui factor important pentru viață,
există anumite forme care nu au nevoie de el.
Există viață care supraviețuiește fără lumină și fără oxigen.
Există viață în adâncul gheții pe Antarctica.
Din păcate, cu tehnologia actuală,
nu putem evalua corect majoritatea parametrilor, precum temperatura,
compoziția atmosferei sau suprafața exoplanetelor.
Totuși, având în vedere că am descoperit deja sute de exoplanete,
trebuie să ne întrebăm dacă nu a fost deja descoperit și un analog al Pământului.
La 18 aprilie 2013,
echipa Kepler a anunțat o descoperire
care a creat mari așteptări.
Pentru prima dată, au fost găsite două exoplanete foarte asemănătoare Pământului.
Erau Kepler-62e…
și Kepler-62f.
Ele orbitează Kepler-62, o pitică portocalie, în zona locuibilă.
Au devenit imediat candidați principali pentru a găzdui viața extraterestră.
Un studiu de simulare a ajuns la concluzia că Kepler-62e
și Kepler-62f sunt probabil acoperite în mare parte, poate complet, în apă.
Kepler-62e are probabil un cer foarte înnorat
și climat cald și umed până în regiunile polare.
Kepler-62f poate fi mai răcoros, totuși compatibil cu viața.
Din păcate, se află la o distanță uriașă de 1200 de ani-lumină distanță
în constelația Lyra.
La scurt timp a fost descoperită o exoplanetă și mai asemănătoare:
Kepler-186f.
Descoperirea este importantă,
corpul fiind prima planetă stâncoasă găsită în zona locuibilă a sistemului său.
Se află la 492 de ani-lumină distanță de Pământ.
Kepler-186f e planeta mea preferată descoperită de misiunea Kepler.
Este o planetă mică. Este poate cu zece-20% mai mare decât Pământul.
Pe baza cunoștințelor despre planete, credem că e stâncoasă
și datorită distanței la care se află de steaua sa,
dacă atmosfera și efectul de seră sunt potrivite,
poate avea apă lichidă pe suprafață.
După această descoperire, au urmat și alți potențiali analogi,
de exemplu, Kepler-438b,
Kepler-442b
sau Kepler-440b.
Toate erau asemănătoare cu planeta noastră,
dar niciuna nu era un adevărat Pământ geamăn.
Totul s-a schimbat, însă, în ziua de 23 iulie 2015.
În acea zi, echipa care lucra cu telescopul spațial Kepler NASA
a șocat comunitatea științifică cu o descoperire uimitoare.
Au descoperit planeta care seamănă cel mai mult cu Pământul.
Numele său e Kepler-452b.
Ce deosebește planeta aceasta de ceilalți potențiali gemeni?
Kepler-452b e prima planetă aparent stâncoasă
care orbitează o stea de tip G, ca Soarele nostru.
E o planetă în zona locuibilă
a unei stele ca o clonă a propriului nostru Soare.
Datorită acestei descoperiri, Pământul nu mai e așa singur în univers.
Kepler-452b orbitează steaua sa,
de temperatura Soarelui nostru, dar cu 10% mai strălucitoare și cu 20% mai mare,
la o rază orbitală cu doar 5% mai mare decât cea a Pământului.
Un an pe această planetă are 385 de zile pământești,
cu doar 20 de zile mai lung decât pe Pământ.
Ceea ce ia puțin de entuziasm
privind locuibilitatea e dimensiunea sa.
Se presupune că este cu aproximativ 60% mai mare decât Pământul.
Este cea mai mică planetă analog
găsită în zona locuibilă a unei stele de tip G, precum Soarele nostru.
Cercetările anterioare asupra planetelor de mărimea unui super-Pământ, ca 452b,
sugerează că există șanse mari ca suprafața să fie stâncoasă.
Dacă este o lume stâncoasă, ar cântări cam de cinci ori cât Pământul,
cu o gravitate de suprafață de aproximativ două grame,
deci greutatea noastră ar fi dublă acolo.
Kepler-452b poate avea un aer dens și activitate vulcanică.
Chiar mai incitantă decât comportamentul pământesc al lui Kepler-452b
e faptul că această lume a petrecut în jur de 6 miliarde de ani
în zona locuibilă a stelei sale.
O perioadă suficient de lungă ca viața să apară pe uscat.
sau în oceanele sale, în condiții potrivite pentru viață.
Kepler-452b e cu 1,5 miliarde de ani mai vechi decât Pământul.
Dacă ar fi de dimensiunea Terrei, ea și steaua ei îmbătrânită, strălucitoare
s-ar putea afla într-o fază a evoluției
când apa lichidă s-ar evapora rapid de pe suprafață.
Dar, din cauza masei sale, astronomii cred că Kepler-452b
ar putea reține apa lichidă în următorii 500 de milioane de ani.
Până acum, este singura lume cunoscută din sistem
care se află la 1400 de ani-lumină, în constelația Lebăda.
Evident, nu vom ajunge acolo prea curând,
dar e fascinant să ne imaginăm că în zonele îndepărtate ale spațiului,
o lume foarte asemănătoare cu a noastră ar putea exista deja.
Dacă acest Pământ geamăn există, de ce să nu existe alte mii ca el?
La nici un an de la uimitoarea descoperire a planetei Kepler-452b,
în mai 2016, o nouă descoperire a șocat comunitatea științifică.
Astronomii Observatorului European Austral în Chile
au descoperit trei planete în jurul unei stele pitice slabe
la doar 40 de ani lumină de Pământ, în constelația Vărsător.
Aceste lumi pot fi cele mai bune potriviri
identificate în căutarea vieții în alte părți ale universului.
Cu telescopul TRAPPIST, cercetătorii au urmărit
luminozitatea unei pitice ultra-reci din constelația Vărsător,
care a primit numele TRAPPIST-1.
E mai rece și mai roșie decât Soarele și puțin mai mare decât Jupiter.
Există multe stele asemănătoare în Calea Lactee,
și sunt foarte longevive.
Aceasta a fost prima dată când s-au găsit planete în jurul uneia.
Cele trei planete sunt asemănătoare ca mărime cu Pământul
și ar putea avea regiuni locuibile.
Rezultatul interesant e, însă, că ele sunt primele planete ca Pământul
potrivite pentru căutarea vieții.
Stelele pitice ultra-reci sunt singurele pe care am putea detecta viață
pe o exoplanetă cât Pământul, folosind tehnologia noastră actuală.
Lumina de la o stea mult mai strălucitoare precum Soarele, de exemplu,
ar afecta măsurătorile vitale ale atmosferei planetelor vizate.
Următorul pas este să facem observații mai detaliate
cu următoarea generație de telescoape,
precum Telescopul European Extrem de Mare al ESO
și telescopul spațial James Webb.
Acest lucru va permite astronomilor să studieze atmosferele acestor planete
și să caute molecule asociate activității biologice
cum ar fi ozonul, metanul sau apa.
Deși nu avem încă dovezi privind existența vieții
pe exoplanetele identificate până acum,
nici pe cele asemănătoare Pământului, precum Kepler-452b,
ne întrebăm dacă vreuna dintre acele forme potențiale de viață
care ar fi putut apărea acolo au fost sau vor putea deveni viață inteligentă.
Dacă vreuna din acele lumi îndepărtate s-a format acum miliarde de ani,
ca în cazul Pământului, și a devenit o planetă locuibilă,
compusul organic s-a putut transforma în diferite forme de viață.
Poate că vreuna dintre acele forme a evoluat în forme complexe de viață,
și poate că unele dintre acele forme complexe
au evoluat în ființe inteligente cu conștiință.
Mulțumită misiunii Kepler,
știm că tocmai în galaxia noastră, Calea Lactee,
ar putea exista milioane de analogi ai Pământului
și că există miliarde de galaxii în univers.
Așadar, șansele sunt mai mari decât ne-am fi putut imagina vreodată.
Din acest motiv, știința caută în mod intens viață inteligente.
Institutul SETI din California este, în prezent, principala instituție mondială
dedicată căutării inteligenței extraterestre.
Numele SETI înseamnă Căutarea Vieții Extraterestre Inteligente.
Căutare se efectuează cu ajutorul radiotelescoapelor.
Radiotelescoapele recepționează unde radio.
Nu putem călători în cu nave spațiale pentru a găsi viață inteligentă,
deci căutăm semnale radio.
Căutăm un semnal aflat într-un singur loc pe cadranul radio.
Ca atunci când ascultăm radioul în mașină.
Când facem o căutare, recepționăm semnal static.
Apoi într-un punct, se găsește o stație.
Acela va fi un semnal produs de un emițător.
Nu este static în mod natural.
Nu ca un quasar sau un pulsar, ca galaxiile sau planetele gazoase.
Obiectele în spațiu emit semnale radio într-un domeniu larg.
Căutăm semnale care vin mereu din același punct în domeniu.
Și, desigur, cu sursa semnalului pe cer.
Astea sunt criteriile pe care le folosim,
chiar dacă nu știm ce înseamnă, măcar știm că există,
că e o transmisie directă.
Din păcate, deocamdată nu am recepționat niciun semnal
emis cu siguranță de ființe inteligente din afara Pământului.
În următorii ani, NASA și ESA, Agenția Spațială Europeană,
urmează să lanseze mai multe telescoape spațiale
care vor ajuta la dezvăluirea misterului vieții
dincolo de limitele sistemului nostru solar.
Cel mai ambițios e telescopul James Webb.
Proiectul este o colaborare internațională între NASA,
ESA și Agenția Spațială Canadiană, CSA.
Va fi primul observator în următorul deceniu,
care va deservi mii de astronomi din întreaga lume.
Va studia fiecare fază din istoria universului nostru,
de la primele sclipiri de după Big Bang
până la formarea sistemelor compatibile cu viața pe planete precum Pământul,
și evoluția sistemului nostru solar.
Acest nou telescop, de trei ori mai puternic decât Hubble,
va putea analiza lumina stelelor
care trec prin atmosfera celor mai apropiate analoage de Pământ,
căutând semne revelatoare de viață,
cum ar fi detectarea gazelor atmosferice
asociate proceselor de viață,
ca oxigenul, metanul, dioxidul de carbon sau azotul.
JWST ne va ajuta să înțelegem
atmosfera planetelor în diferite condiții.
Va fi cu adevărat interesant.
Mai există o misiune, misiunea CHEOPS.
CHEOPS provine din „caracterizare satelit de exoplanetă”.
E o misiune ESA dedicată căutării tranziturilor exoplanetare
prin efectuarea fotometriei de precizie ultra-înaltă
pe stele strălucitoare de care știm că găzduiesc planete.
Cu aceste noi telescoape spațiale
care vor fi lansate în următorii ani,
suntem convinși că găsirea unei exoplanete locuibile
și orice biosemnătură consistentă va fi doar o chestiune de timp.
Dacă am putea găsi dovezi privind existența vreunei forme de viață
pe una din acele miliarde de exoplanete
de care știm că există dincolo de universul observabil,
ar fi, desigur, o descoperire șocantă.
Dacă am găsi viață în altă parte în sistemul solar,
și am putea realiza, de exemplu, o analiză genetică
pentru a determina dacă e diferit de viața pe Pământ,
ar fi o descoperire cu adevărat cutremurătoare.
Generația noastră ar putea fi martoră
a unei descoperiri care ar fi, fără îndoială, un punct de cotitură
în istoria omenirii:
descoperirea vieții în spațiul cosmic.