Downloaded from YTS.MX
Jsem Liss Pereira,
Official YIFY movies site: YTS.MX
kamioňák uvězněný v ženském těle.
Nevím, jestli jsem ošklivá krasavice, nebo krásná ošklivka.
Neomalená, ale elegantní.
S platem chudáka a vkusem boháče.
Pro menšinu vyzáblá,
pro většinu špekatá.
Ne moc vysoká, ne příliš malá.
Pokud se jako já nacházíte někde uprostřed,
vydejte se se mnou do…
LISS PEREIRA V…
…dospěláctví.
Dobré odpoledne, dámy, pánové a všichni ostatní.
Všichni, mami.
Dobrý večer všem přítomným i těm, co mě sledují na Netflixu.
Děkuji.
Máme tu nějaké ženy, které dnes dorazily bez doprovodu?
Chápu.
Takový projev vám toho o lidech hodně prozradí.
Cítím z vás vášeň.
„Tady jsem a ovuluju! Kurva, tady jsem.“
Cítím závazek,
nadšení do života, otevřenost.
„Všehomíre, zalij mě svým požehnáním.“
Kdo dnes dorazil se skupinou kamarádů?
Vidíte? Nasloucháním toho o lidech hodně zjistíte.
Znělo to chaoticky!
Nechápete to. Někteří si asi říkají: „Jsme vůbec přátelé?“
Poslouchejte teď. Kdo dnes přišel v páru?
Tady není prostor pro pochyby. „V páru? Jasně, miluju ji.“
Není prostor pro pochyby. Už jste si to vyjasnili,
už jste na sebe zvyklí.
Je to jako stará, dobře prošlápnutá bota.
Ta už nedělá puchýře. Zažila bitvu.
Vztahy začínají konverzací s milovanými,
ale hádky je utužují.
Nehledejte si toho, kdo vás bude hýčkat a opečovávat.
To do dvou let vyšumí. A to ještě musíte být sexy.
Najděte si někoho, kdo vám lichotí, kdo vás umí potěšit…
To taky nevydrží.
A kdo se umí hádat.
S kým si můžete vyměnit názory
a nakonec říct: „Respektuju tě.“
Nejhorší jsou ti, co vás vždycky nechají vyhrát.
Idioti opakující,: „Ano, miluju tě.“
Vy na to…
„Jaká škoda!“
Minule jsem byla na Netflixu těhotná.
Hodně těhotná!
Přísahám, že už nejsem.
Už se nemůžu vymlouvat.
Lidi si už neříkají: „Nedávno rodila.“
Teď umí mluvit, jsou mu tři…
Už si za to můžu sama.
Mateřství ale miluju.
Co až tak nemiluju a na co si nemůžu zvyknout,
jsou všechny ty věci kolem.
Nezvládám počítat synův věk v měsících.
Takový blbosti mi nejdou do hlavy.
Nerada si píšu ve skupinách na WhatsAppu a tak podobně.
A ty kurzy…
Nikdy jsem ho nevzala na kurz lezení ani na nic jinýho.
Být matkou v naší generaci je třikrát tak stresující než dřív.
Maminky v předchozích generacích měly šanci porodit a být maminky.
V soukromí.
Tečka.
My ne.
Děláme to samý, ale musíme to dělat veřejně.
Protože si všechny hrajeme na influencerky.
Máte sedm sledujících a příspěvky začínáte: „Pro vás všechny.“
Takové teď jsme.
Ne snad?
Jedno z nejdůležitějších rozhodnutí po porodu bylo,
jestli nasdílet fotku syna.
Jedno z velkých rozhodnutí naší generace.
Rozhodla jsem se, že ne.
„To dítě musí být odporný. Proč nezveřejní jeho fotku?
Určitě není podobný tátovi.
„#coura.“
Řeknete si: „Fajn, něco nasdílím.
Sdílení utužuje mateřskou komunitu.
Co takhle zveřejnit fotku, jak kojím?“
Laktace je tak nádherná věc.
„Zatracená exhibicionistka.
Zneužívá kojení, aby mohla ukazovat kozy.
Coura, #coura.
Zneužívá to neviňátko, aby se mohla ukazovat.
Má hnusný prsa. Šilhají a jsou daleko od sebe.
Bůh ti žehnej!“
Člověk nevyhraje.
Tohle nejde vyhrát.
Ne snad?
A pak si řeknete, že s těmi prsy mají pravdu. Každý má nějaký názor.
„Nasdílím, jak pije z lahvičky.“
„Zatracená ženská, zpropadená mrcho,
ubližuješ společnosti tím,
že té krásné bytosti odpíráš spojení s bradavkou
důležité pro správný vývoj.
Vychováváš budoucího zločince.
Bůh žehnej tvé rodině i domovu.“
Ne!
To prostě nevyhrajete.
Naše generace je podivná a náročná.
Žena není nikdy osamělejší než po porodu.
Protože se neztotožňuje s realitou ze sociálních sítí.
Ležíte tam a šílíte.
Po porodu jsme šílenější než obvykle.
Stříkají z nás hormony,
máme popraskaný prsa,
tělo máme celý seštupovaný.
Nevíte, co nebo kdo jste. Jak, proč…
Říká se, že s porodem se rodí i maminka.
Blbost!
Je vám strašně, teče vám mlíko.
Trvá to 45 minut.
Máš čas přemýšlet o spoustě blbostí.
„Kráva Lola…
Kráva Lola měla hlavu a prdel.
Pořád má prdel, protože nerodila.
Kráva Lola není vdaná.“
Jste…
Jste tak unavení.
A když nespíte a špatně jíte, šílíte.
Návštěvou v porodnici těsně po porodu nikomu neprospějete.
Počkejte, až se trochu vzpamatujeme.
Nebuďte vlezlí. Nechoďte tam. Nemáte tam co dělat.
Jasný? A neříkejte těhotným vtipy.
Přátelé nás rozesmějí a my pak…
Ne!
„Bože, pomoz mi.
Jak milý…
Ježíš Kristus byl vzkříšen, jo?
Třetího dne.
Být mrtvej tři dny zní dobře.
Tři dny.“
Když člověku prospěje osmihodinový šlofík, co asi udělají tři dny po smrti?
„Dejte lidem čas, aby vás ocenili.
,Byla to úžasná žena.‘
Dejte jim čas, aby řekli: ,Byla to žena mého života.
Být naživu, požádal bych ji o ruku.‘
Tři dny.
Pak se vraťte s upravenými vlasy a celí v bílém.“
Hrábne vám!
Máte poblázněný hormony, tělo i mozek.
Nic vám nesedí, ale potřebujete něco na sebe.
Protože podle kolumbijských zákonů
musíte dítě zaregistrovat hned po porodu. Ne snad?
A dát mu jméno, které bude navždy nenávidět.
Změní si ho. Lisseth Johana na ni bude moc dlouhý.
Lisseth Johana Pereira Ordóñez je moc dlouhý.
Vymyslíte kratší, víc komerční jméno. Bim, bam.
Bum!
Holka. Nahoře se někdo směje. Musí mít hrozný jméno.
Protože my Hispánci nemáme vkus. Nevíme, kdy přestat.
Podívejte na mě. Mám všech svých šest prstýnků, protože je to moje show.
Copánky a tak dál…
Tahle strana by mohla napadnout vikinskou vesnici.
A tahle může pronásledovat Marimar.
Prostě to chcete všechno.
Žijeme v době,
kdy jsme podle mě přestimulovaní. Jako dítě, když to přeženete.
„Nakreslíme komiks.” A já se přidám.
Maluju obličeje, balónky, vodu a tak.
A o půlnoci dítě…
Jsme přestimulovaná generace.
Jsme prostřední generace.
Vychovali nás rodiče, kteří neměli lásku a dluží nám víc lásky.
Jsme v háji.
Měli jsme dobré rodiče, takže musíme být vzorné děti.
A naši rodiče to vědí.
Takže s pandemií, karanténou a lockdownem nám došlo,
že to oni jsou naše děti.
Z lidí z jejich generace se staly děti.
Nechovají se jako rodiče, museli rychle dospět.
Dospěli moc brzy, moc mladí.
Vzali se ve 20, neměli žádný život.
Takže se po 40 začali chovat jako puberťáci.
Rostou jako z vody…
Rodiče jsou naše nové děti.
Protože vyvíjíme obrovské úsilí,
abychom je naučili, jak se ochránit v moderním světě.
Šetříme, abychom jim mohli koupit moderní telefon.
Investujeme čas a peníze do výroby návodu.
Do dostatečně pomalého videa ve slow-motion,
aby ho stihli pochopit.
A k čemu ta snaha? Aby nám ten telefon pak nezvedali.
Protože jestli je někdo…
Je to naléhavé.
Říkají vám: „Kdykoli se na nás obrať.“
Blbost!
Jakmile vyletíte z hnízda, nechtějí s vámi nic mít.
Jsou nemocní a unavení a vy je chápete.
Ale nikdy vám nezvednou telefon.
Vždy řeknou: „Ty technologie jsou moc složitý.“
Lžeš, ženská!
Viděla jsem tě posílat stickerky s Tweetym!
Takže…
Chápeme je.
Teď už chápu spoustu věcí.
Protože jak stárnete, jak dospíváte…
I když naše generace nikdy nedospěla.
Jsme dospělí v dospělém věku,
ale nejsme vyspělí.
Fakt.
Je mi 35 a mám syna. Co je to za blbost?
Žijeme v bludech.
Tak to prostě je.
Moderní dospělí nejsou jako dospělí z předchozích generací.
Protože když jsem byla malá, 35letá ženská byla stará.
Když jsem nějakou viděla, řekla jsem si: „Má tak 15 dní a pak šlus.“
Teď už ne. Já stará nejsem.
Jsme plnoletí, ale ne dospělí.
Žijeme jako dospělí, pracujeme tak, platí nám jako dospělým.
Proč? Abychom utráceli za puberťácký kraviny.
Protože přesně to my jsme.
Nejsme zralí.
Odmítáme dospět, protože je to těžký.
Jsme „zastydlí puberťáci“.
A já to chápu. Dospívání není snadný.
A už odmala vás s ním otravují.
Nezbytný rozhovor dospělých s dítětem,
hlavně těch, kteří to s dětmi neumí,
obsahuje otázku: „Čím chceš být, až vyrosteš?“
Vědět, co víme teď, řekli bychom:
„Trhni si. Nechci vyrůst.“
Ne snad?
Celé dětství nás nutili do unáhlených životních rozhodnutí.
Jako dospělí trpíme úzkostí, depresí, urychlováním, přímočarostí.
Všechno je tak rychlý a všechno se pořád vyvíjí.
Nevydržíme čekat ani 16 vteřin mezi epizodami seriálu.
Všechno je rychlý, všechno je hned.
Ale chceme, aby to bylo kvalitní a vydrželo to navždy.
Žijeme v době,
kdy jsme zahlceni motivací a pozitivismem.
„Co chceš? Požádej o to vesmír.
Když si to budeš fakt přát
a vytrváš, vyplní se ti to.“
Naše generace „odchází, kašle na to a nechává to plynout.“
Kdo nás naučí: „Měj trpělivost. Věci trvají“?
Nikdo.
Třeba v problémových vztazích: „Kašli na to.
Jestli tě rozbrečel, nezaslouží si tvé slzy.“
Blbost!
Protože lidi, které milujeme nejvíc, nám taky nejvíc lezou na nervy.
A taky kvůli nim nejvíc brečíme.
Počínaje dětmi.
Své nejmilovanější taky nejvíc nenávidíme…
Dvakrát, třikrát týdně.
Třeba když jste ve vztahu,
kde si aspoň jednou týdně neříkáte:
„Sakra, já si ale posrala život“,
nemilujete ho.
Žijeme s přemírou pozitivismu.
„Čeho chceš dosáhnout? Můžeš dělat, po čem toužíš.“
Jo, ale vlastně ne.
Zní to skvěle, já vím. A člověk tyhle motivační fráze potřebuje,
ale ve skutečnosti nemůžete dělat cokoliv.
V něčem zkrátka nejsme dobří.
Nám jde jedna věc, sousedovi zase jiná.
„Sny mají velkou moc. Je možné vše, co si dokážeš vysnít.“
Ano, ale v Latinské Americe je to těžší.
Prozradím vám svůj sen.
Jako malá jsem se chtěla stát krasobruslařkou.
V Cúcutě, lidi!
Pro ty, co to neví, Cúcuta je město…
Chci říct…
Většina našich krajů nezná roční období.
Zato my v našem městě jo. Máme léto celej rok.
Chladný den vypadá tak,
že stojíte pod mangovníkem ve 40 stupních, takže…
Já vím.
Člověk by se neměl vymlouvat. Měl by si jít za tím, co chce.
No dobře. Neměli bychom vinit okolnosti.
Zodpovědnost je v našich rukou.
Já a krasobruslařka?
Krátký nohy.
Krasobruslení je fyzicky velmi náročná sportovní disciplína.
Měli bychom znát sami sebe.
Neříkám, ať nesníte, ale zamyslete se nad sebou,
ať neztrácíte čas nedosažitelnými sny.
Třeba já a profesionální sportovkyně?
Obětují tomu celý svůj život.
Jestli si někdo zaslouží obdiv, jsou to sportovci.
Hlavně ti z Latinské Ameriky.
Je to život plný odříkání.
Sportovci jedí celý život vařená kuřecí prsa.
Já…
Neberu drogy ani nepiju, ale moje vášeň je jídlo…
Hlavně se salsou.
Vážně.
Měli bychom snít, ale taky bychom se měli znát.
Jestli má škola pomáhat dětem do života,
je potřeba míň Pythagorů
a víc: „V čem jsi dobrá? Pomůžu ti s tím.“
Ve škole se budoucí povolání neřeší.
Říkají: „jen sni“ nebo „taková škoda.“
Poznejte se.
Já se znám odmala a díkybohu za to.
Odmala vím, co mě čeká.
Na základce to vždycky bylo:
„Pereiro, dozadu.“
Na vysoký: „Pereiro. Poděl se s třídou.“ A podívejte.
Myslím to vážně. Je těžký zůstat v klidu.
Zvlášť teď, když je štěstí povinnost.
Teď se totiž můžeme pořád s někým srovnávat,
což je nebezpečný.
Sledujeme celebrity, který se tváří, že je možný všechno. Kecy!
Když jste nezadaná, vždycky se najde někdo lepší.
„Je svobodná, ale je sexy.
Cvičí a nežere tolik jako já.
Image sice není všechno, ale víc si užívá.
Opíjí se a randí s Australany.“
V pozitivním rozpoložení si řeknete: „Sny se plní. Snaž se!"
Nespokojím se s tím firemním kašparem. Ani náhodou.
„Sny se plní.“
Obvykle slavím narozeniny s kamarádkami ve čtvrti, kam chodí cizinci.
Zvu jen ty nejošklivější.
Vždycky se tam najde Australan vzdáleně příbuzný s Hemsworthovými.
Spokojím se s kapkou jejich DNA.
„Sny se plní.“
Ten chlap je v Kolumbii,
protože vyrábí stroje, co umí dělat díry do kelímků na kafe.
Takhle lidi z vyspělých zemí bohatnou.
A legálně.
„Sny se plní.“ Mluví anglicky.
Namol taky umím anglicky. „Sny se plní.“
Mluvíme o snech,
o rozmlouvání s vesmírem a tak.
A já rozhodně věřím, že bychom měli snít,
přát si věci, toužit, představovat si a stanovovat si cíle.
Řeknete: „Uteče mi. Chci víc! Chci svýho Australana.
Nebo Kolumbijce, co vypadá jak Australan.“
Můžete mít muže svých snů.
Je v pořádku snít. Problém je v tom, jak sníme.
„Představ si to.
Cílem je muž tvých snů. A sny se plní.
Možná nebudeš jeho první manželka.
Možná budeš druhá nebo třetí,
nebo jeho milenka na rok a půl.
Ale sny se plní. Máš naději.
Představ si to.
Potkáš muže svých snů.
Možná bude na mizině,
protože rozvody nejsou levný.
Možná nebude nejzdravější, protože v mládí hodně pařil.
Možná…
bude úplně v hajzlu.
Ale pak jsou vděčnější. Nemocný a unavený chlap je věrný.
Představ si to.“
Jsme prostřední generace.
A „generací“ nemyslím věk, protože ten je teď relativní.
Chtěla jsem být stará bába, co si povídá s kytkama.
Fakt jo.
Ale když neustále prodlužují mládí, už nemůžete být staří.
„Patnáct je nově osm.
Dvacet je nově dvanáct.
Pětadvacet je nově…“
Proč chtít být dvacítka? To je ten nejhorší věk.
Člověk je ztrápený.
Jste sexy a nevíte to. Jste svobodní a nevíte to.
Ve 20 jsem udělala spoustu chyb. Jednou z nich byla snaživost.
Makala jsem na třicítku.
Fajn, ale vyhozenej čas.
Necestovala jsem s přáteli.
Nebyla jsem děvka…
Byla jsem slušňačka.
A nejhorší na tom je, že čas je nemilosrdný.
Všichni míříme na stejný místo.
Nemám žádné důkazy. Moje rada mladým je…
Rodiče, odpusťte…
ale pokud vás někdo požádá o nahou fotku, pošlete ji.
Za pět, šest let ji můžete použít jako referenci.
„Udělej pro mě něco. Před šesti lety jsem ti poslala nahou fotku.
Manžel nevěří, že jsem byla sexy. Můžeš mi ji poslat?“
„Představ si to.“ Ne snad?
Jsme prostřední generace. Generace na přelomu.
Zažili jsme spoustu divných věcí. Například pandemii.
Ale ustáli jsme i náročné přechody.
Přešli jsme z analogu na digitál.
Museli jsme vyhrát bitvy, na které jsme zapomněli,
a jsme změkčilejší než dřív.
My, kteří jsme prožili doby,
kdy nás bratranci mohli beztrestně kopat do zadku.
Nevím jak vy, aristokrati,
co se odmalička topíte v penězích,
ale lidi jako já
si nemohli dovolit Baldorovu učebnici algebry.
Podědili jste ji.
A pokud ne, koupili jste ji z druhé ruky.
A dostali jste ji s dědictvím. S DNA, s historií.
Od lidí, kterým bylo 13, 14…
Byla plná koz, pinďourů, drbů a blbostí.
Když jste chtěli vyřešit rovnici, vypadalo to takhle:
„Co to kurva je pod tím? X nebo Y?“
Jsme uprostřed.
Sama sebe jsem zkoumala. Jsem totiž jediná, kdo mě může kritizovat.
Žijeme totiž v době, kdy se názory zneužívají.
„Je to můj názor. A ty si to přeber, jak chceš.
Jsem extrémně přímočará.“ Jsi extrémní kráva.
Ne.
To není fér.
Když někomu ubližujete, nemůžete se vymlouvat na svou povahu.
Na pocitech jiných snad nezáleží?
Ale naše generace může za přehnaný pozitivismus a zmocňování.
Ale ne žen.
Pořád říkáme: „Kdo jsi? Jsi nejlepší! Zasloužíš si všechno!
Kdo si zaslouží tebe? Nikdo.“
Kurva.
Takže kdo je normální, obyčejný a průměrný? Nikdo, ne?
Já se považuju za průměrnou.
Jsem průměrný dospělý. Tohle se jmenuje Dospěláctví.
Jsem uprostřed.
Nejsem moc vysoká. Neříkají si, že jsem žirafa.
Ale zas nejsem moc malá na to, abych byla trpaslík.
Nejsem moc ošklivá, aby si v Netflixu řekli:
„Natočíme podle jejího života telenovelu.
Nadabujte ji do 37 jazyků. A budeme to pořád držet v top 10.
Každých 14 dní si to pusťte znova.“
Ne.
Nejsem ani moc hezká, ani moc sexy,
aby si tvoje holka řekla: „Za tou zasranou děvkou nejdeme.“
Holky mě mají rády, což znamená, že nejsem kočka.
O mých úspěších nikdo nepochybuje.
Všichni ví, že jsem si je zasloužila tvrdou dřinou.
Takže sexy taky nejsem.
Žijeme ve světě extrémních protikladů.
A buď zapadnete, nebo ne.
Celý život se mi stává, že nezapadám.
Nezapadám zadkem do kalhot, co se mi líbí…
Protože univerzální koncepty mají dva extrémy.
Třeba vzdělání. Tam je extrém šikovnosti.
Říkají: „Jdi tam a představ si to.“
A extrémem je, když to dítě…
V Kolumbii je nejlepší známka pětka, že?
To dítě, co má nejlepší známku. Pětku.
„Nejlepší známku má Sandra.
Vaše dítě má samozřejmě pětku.
Jablko nepadlo daleko od stromu.
Jako jeho táta.
Co budeme s tím mým klukem dělat?
Zastavte dům a vezměte ho do Disneylandu. Zaslouží si to.“
A pak je tu opačný extrém, kdy dítě dostane „nedostatečnou“ nulu.
„Nula, Sandro, nula.“
Jak hloupý musíte v životě být,
abyste dostali nulu?
Nedostanete ani desetinnou čárku za osobnost!
I když sedí ve třídě, je hlavou úplně mimo.
Cítí ho, ale nevidí.
„Sandro, jablko nepadlo daleko od stromu.
Ten kluk je celá máma.“
A já se ptám. Když existují tyhle dva extrémy,
co to dítě se známkou 3,1?
Nestojí jeho upachtěnej úspěch za zmínku?
Nebo se snažil zbytečně?
Jo, smějete se mu.
Jsme tak skvělí, že jsme ve škole nikdy neřekli
nebo ani neslyšeli následující větu?
„Pane učiteli…
Po smrti nám nic nezbyde.
K čemu je vám desetinná čárka? K ničemu.
A k čemu je desetinná čárka mně? Je to má budoucnost.“
Že jo? Samý pětky ve všech předmětech.
Protože heslo dnešní doby je: „Dokážeš cokoli.“
Blbost!
Jsou věci, které prostě nedokážete.
Jistý dovednosti a talent prostě nemáte.
Čím dřív to zjistíte a soustředíte se na to, co umíte,
tím míň budete v životě frustrovaní. Ne snad?
Říká se: „Jsi šikovný. Dokážeš cokoli.“
Jako rodič předáváme tuto generační úzkost našemu dítěti.
Já se poznala.
Vidíte dítě tleskat do rytmu, tak…
„Lekce bicích pro dvouapůlleté děti.“
Stává se to.
Ne snad?
Na rozdíl od předchozí generace.
Naprosto bez povšimnutí. „Synu, ty hraješ na saxofon!“
Nic.
Tahle příští generace, nemůžete to říct ani kočce, ani kytce.
Jsme prostřední generace.
Naše krev není modrá, ale 0+.
Jsou tu lidi s 0+?
Jo, jsme levnější.
Jsme nejobyčejnější.
Ale kdo z nehody vyjde jako vítěz?
Nás neuvidíte žebrat: „Prosím!
Darujte krev, prosím. Ta naše je vzácná.“
To teda ne! Naší krve je všude spousta.
Můžeme si užívat obličejový procedury, plazmu bohatou na destičky a tak.
Levná krev.
Plebs.
Chudej, ale čestnej původ.
Jako generace jsme ve srovnání s rodiči velmi nezralí.
Ale jsme mnohem zodpovědnější.
Idealizujeme si minulost. „Dřív byli rodiče skvělí.“
Blbost. Byli nezodpovědní.
Ty měli nervy! Pořídit si 13 dětí s minimálním platem!
Ale například náš vztah k rostlinám. My jsme uprostřed.
Lidé mívali k rostlinám dokonalý vztah. Emocionální, zodpovědný.
Naše babičky znaly názvy rostlin a věděly, na co se používají.
A všechny ty bláboly. Znaly všechny názvy.
Zavlažovaly je a stříhaly ve správný čas.
Tahle generace: „Nemám rostliny, zachráníme Amazonii.“
Další velká zodpovědnost.
A my, lidi uprostřed.
Tři celá jedna.
Myslíme, že máme rostliny, protože máme co?
Pomozte mi, co máte doma?
Kaktus, ne snad?
A lidi říkají: „Kaktus? Já mám sukulent.“
Holka…
Pět let zpátky jsme pěstovali trávu.
A nezalíbilo se nám to, protože jsou hezký.
Máme ze sebe lepší pocit.
Podivně nás utěšuje, že nám pod rukama neumřou.
Že nejsme uvnitř mrtví, protože kytky naši energii odráží.
Ale sukulent nebo kaktus nejsou rostliny.
Stačí jim každé tři měsíce tři kapky vody, což můžou být i slzy.
A jsou ošklivý!
Proto měla předchozí generace nádherný rostliny v plechovkách od barvy.
Naše generace má odporný kytky v nádherných květináčích.
Ten můj vypadá jak zlatá lebka.
Je to portrét princezny Diany a vlasy má…
Zato ta kytka je odporná.
Jsme uprostřed.
Jsme generace uprostřed. Tři celá jedna.
Podívejme se na extrémnost krásy.
Krása má taky dva extrémy.
Klasický extrém je krása evidentní.
Teď všichni samozřejmě říkáme, že jsme krásní.
Ano…
Ale na některých je to vidět víc.
Existuje klasická, nesporná krása.
Podíváte se a řeknete: „Ty jsi krásný chlap. Nebo žena.“
Chlapi, co jsou krásný, i když se oholí.
Takovou myslím krásu.
Krásné ženy, co mají pěkné nohy a nádhernou tvář.
Přišli o všechny peníze, zbankrotují, nakupují oblečení v sekáči.
A tričko za dolar na nich vypadá jako od Versace.
Uvážou si ho, roztrhnou a vypadají jak ze žurnálu.
Takový lidi.
A to ze mě nemluví závist.
Chci se s vámi podělit o morfologický postřeh.
Anatomický. O proporcích.
Jak někdo může mít takovýhle břicho? A bez snažení!
Takhle to vypadá!
Jak se do takovýho břicha
vejde všechno, co se tam vejít má?
Musí se tam vejít slinivka, vnitřnosti, skoro tři metry střev a jejich obsah.
Dále pak žaludek, játra,
žlučník, ledviny… Jak se to tam sakra vejde?
Není to bůh, ani člověk.
Je to plaz!
Ne snad?
A to je klasická krása.
Ale je tu druhý extrém krásy, moderní krása. Ne snad?
Současná krása.
Krása „mimo škatulky“, čímž se sama škatulkuje.
Píšou: „skutečné ženy“. Já ale nevypadám ani takhle.
Já neexistuju.
Je to jiná krása.
Na tuhle se člověk dívá a říká si: „Jsi…?
Jsi… Co jsi zač?“
Člověk, co má styl, šmrnc. Co vypadá dobře.
Má sice beďary na obličeji, ale vypadá dobře.
Mají tvar Mléčné dráhy. Je to šílený. Ale jemu to sluší.
Kombinuje proužky, kostku, puntíky, tenisky s oblekem, ale sluší mu to.
Takový lidi.
Mají šmrnc. Nová krása, moderní krása.
A já se ptám, když mezi ně nepatřím,
ze zřejmých důvodů…
Dnešek neberu v potaz.
Protože dneska mě přivítáte,
ale zítra mě vykopnete, až mě uvidíte poránu.
Když nepatřím do toho extrému, tak kam patřím?
Uprostřed. Krása 3,1.
My zvládneme být v jeden týden krásný i ošklivý.
My, normální lidi. Normální muži, normální těla.
Občas máme tučný pupky a občas plochej zadek.
Normální.
Ženy s normální postavou. Ženy, co mají velikost 38 C.
Teda na zádech. Košíčky máme 34.
Ale může se to hodit. Můžeme si tam dát spousta věcí.
Legrační je,
že se nám naše tělo směje.
Děláme mu tolik věcí, stěžujeme si,
dáváme mu zabrat.
Samý mačkání, mučení.
Živým důkazem jsou stahovací pásy.
Není nic ironičtějšího než naše stárnoucí tělo.
Můžeme se snažit, jak chceme.
Můžeme dělat všechno pro to, abychom si udrželi pár let mládí,
ale naše tělo stejně zestárne. Ne snad?
A stárneme odjakživa.
Nejvtipnější je ta chvíle, kdy jsme začali naše tělo vnímat
a začali si být nejistí a jistí.
Stádium dospívání, předpubertální období.
Pro muže je tohle stádium obzvlášť náročný.
Protože jsou v tomhle věku odporný.
Mají velký nosy, divnou, velkou hlavu a malý tělo.
Ne snad? A všichni chlapi si v tomhle věku přáli…
Protože jim rašily vousy pod nosem.
Přáli si mít chlapácký knír, hustý vousy a pořádný kotlety,
široký záda, svalnatý paže,
chlapácký nohy a zarostlou hruď.
Chtěli to chlapi a kdo to po letech dostane?
My ženy!
Stárnutí je ironické.
My ženy jsme v tom věku chtěly vyrůst.
Proto jsme si cpaly vatu do tátových ponožek, aby…
Většina, ne?
Jasně, existovaly i uvědomělý holky, co chtěly knížky. Já chtěla prsa.
Ale sranda je, že jsme chtěly prsa
pevná, kulatá, nádherná… A kdo je po letech dostane?
Neviděla jsem nádhernější prsa,
než jaký mají 62letí chlapi a starší…
Je to radost pohledět.
Nádhera.
Jsou pevný, kulatý, s krásnou bradavkou.
Jsou roztomilý jako novorozený prsa. Úplně nový. Jsou boží.
Jsme normální lidi. A jsme ve spoustě věcí uprostřed.
Ale taky žijeme v bludech. Připadáme si jak vyvrhelové.
Pořád věříme těm univerzálním kecům jako:
„Překonej sama sebe. To zvládneš. Jsi úžasná.
„Kdo si tě zaslouží? Nikdo. Není to osamělost, ale znalosti.“
Já už se víc poznávat nepotřebuju.
Jsme uprostřed.
A v tom extrému se vždycky najde někdo, kdo udělá chybu.
A z tý chyby vzejde příležitost.
A z tý chyby vzejde tetování „Houževnatost.“
A z tý chyby vzejde knížka, přednáška.
„Jednou jsem udělal chybu a poučil jsem se.
A to ponaučení mě posunulo výš na žebříčku úspěšnosti.“
To je další extrém. Ne snad?
Pak je další extrém. Ti, co udělají chybu.
„Nemůžu to překonat. Měl jsem být fotbalista.
Škola mi šla, ale ředitel mi zavařil.“
Ale pokud jde o chyby, my uprostřed…
My uprostřed, co máme 3,1 a 0+.
Uděláme chybu a co se stane?
Uděláme ji podruhý.
Tu samou chybu uděláme dvakrát!
Tolikrát, dokud to nevzdají.
„Přestaň volat, mrcho.“ Děláme to.
A pak je tu láska. Koncept extrémů.
Existuje klasická láska.
Z divadelních her vyjadřovaná, jak nejromantičtěji to jde.
Láska mezi dvěma hrdličkami.
Romantická láska, jak o ní psal Shakespeare v Romeo a Julie.
Nečetli jste to? Já taky ne. Ale shrnu vám to.
Je to takhle: „Julie…
viděl jsem tě na balkóně.
Miluju tě.
Neznám tě. Nevím, co cítíš, ani jaké vyznáváš hodnoty.
Nevím o tobě nic, ale zamiloval jsem si tě, protože jsi krásná.
Julie, tak moc tě miluju,
že se naše rodiny můžou klidně zabít. Ať mi zapíchnou mou mámu.
Protože tě miluju, i když tě neznám.
Když budu na mizině, dáš mi peníze?
Když onemocním, budeš mi utírat zadek? Miluju tě.
A když nám naši lásku zakážou, zabijeme se, Julie!“
To je romantická, hluboká láska.
Klasická láska. Ne snad?
A na druhé straně máme moderní, uváženou lásku.
Lásku dvou myslících bytostí,
které se přes svou osobitost rozhodly vzájemně sdílet život.
Lidi se ptají: „Pořád ho miluješ?“
„Hele…
Čtu jednu neuropsychiatrickou socioložku.
Je Němka.
Vysvětluje, že když cítíš ,motýlky v břiše‘
je to ve skutečnosti úzkost.
Opravdová láska ti dodá klidu.
Abych odpověděla na tvou otázku, neruš můj klid.“
Co je to za děsnou lásku?
To je nudná láska zkurvenejch důchodců!
Láska, co je od počátku v důchodu.
Vždycky se líbala jako manželé.
Láska bez rizika nákazy.
Taková…
A nejlepší na lásce pro nás lidi uprostřed…
Je láska nervózní, ustrašená, z které jste celí…
Láska, z které zhubnete a zkazí vám charakter. Udělá z vás lháře.
Kvůli které chodíte z práce dřív, abyste tu lásku z tý pusy vysáli.
Pikantní láska je toxická.
Ne snad?
Většinu milostných vztahů, které obdivujeme a říkáme:
„To je krásný vztah. Na celý život,“
nemají lidi, co se milovali bez přestávky celý život.
Takové ty vztahy: „Jsme manželé 80 let“.
Kolik bokovek museli překonat?
Věřím, že pravá láska,
dokonce jsem to zkoumala,
je mezi dvěma lidmi…
Doufám, že mezi dvěma. Myslím to vážně.
Jeden z nich zamiloval první.
A byl taky víc zamilovaný.
Zahrnoval druhého romantickými gesty. Byl na něm závislý.
Dělal to, co by druhý sám nedělal.
Dokud toho druhého nepřesvědčil, že by se mohli milovat.
A pak se zamiloval i druhý.
Jakmile se do sebe zamilují, začnou se střídat. Teď já, teď ty.
Ne snad?
„Miluju tě.“ „Tenhle měsíc tě nemiluju, ty miluješ mě.“
Ping-pong. Ping-pong, bum! „Hajzle!“ „Miluju tě.“ „Hajzle!“
Přichází to ve vlnách.
Nikdo to neřekne. Všichni chceme rozkošnou lásku.
Tu krásnou, romantickou lásku,
o které s hrdostí mluvíme a chvástáme se.
Chceme, abychom se zamilovaně vznášeli na obláčku
jako ve filmech, na kterých jsme vyrůstali. Jako…
„Dobré ráno, milovaný.
Vstávej, drahoušku. Slunce už vyšlo.
Kecám. Jdi ještě spát, lásko.
Posbírám ten bordel, co tu zbyl po naší vášni.
Proboha, co to je?
Špinavé boxerky mého milovaného!
Snila jsem o láskyplném polibku,
který mi dá překrásný princ
ve stabilním a trvalém vztahu.
Protože jsem mu nedala,
dokud jsme spolu nechodili čtyři měsíce.“
Takhle to s největší pravděpodobností nebude.
A to nejsem negativní.
Trávíme spoustu času pozorováním vztahů ostatních.
Porovnáváme se s nimi, ale není to vůči nám fér.
Ty lidi tady totiž nemůžou za to, že tam jsou.
O něčem nám neříkají. Jako o genech.
Máme jinou genetiku.
Jeho rodina je odjinud než má.
Jsem z And. Mám domorodý původ. Ne snad?
Muiskové, Aztékové, Inkové, Taínové, Motilonové.
Co museli šplhat po těch horách nahoru a dolů.
Proto máme tak velký zadky.
A proto taky máme tak krátký nohy. Když moc chodíte, nerostou.
To vše jsme zdědily. Má to svůj původ.
Měli bychom být spravedlivější v tom, s kým se porovnáváme.
Když se díváme na fotky jiných,
vyvolává to v nás pochyby o nás samých.
Představte si třeba fotku ženy.
Je matka. Řeknete: „Má pubertální dcery a malého chlapce.
A bohatého manžela, co ji miluje.
Jak to dělá?“
Vy jste tady. „Jak to dělá?“
Ale za tou fotkou je příběh.
Já znám příběhy za svými fotkami.
Tak si říkám, že za tou šťastnou fotkou
by mohlo být…
„Andreo! Camilo!
Pojďte sem! Co se stalo?
Čekám na vás. Kde jste?
Jste oblečený?
Co je to za košili? Sundej to! Hlásíš se snad na OnlyFans?
Co to máš na vlasech? Vypadáš jako trol!
Zelený vlasy? Jsi Hispánka! S takovými vlasy se nerodíme!
Dospěj, idiote! Už jsi na to dost stará!
Koukej jít sem!
Jaime.
A Daniel?
Zahoď tu posranou konzoli! Jsi jejich táta!
Měls mi pomáhat s tím klukem, ne si hrát FIFU!
Neumíš hrát fotbal a ani tu FIFU!
Dobře, že ti ty argentinští rozhodčí říkají, jakej jsi idiot!
Jsem vzhůru od čtyř!
Zacvičila si jógu, psala si do deníčku vděčnosti
moje dekrety.
Všechno, sakra!
Čtyři různý snídaně, protože ta holka je vegan.
Vegan! A to jí kuřecí, hovězí a párky!
Jsou v tom mrtvý zvířata! Vegani zvířata nezabíjí, idiote!
Ten chlap má alergii na laktózu. Tady, ne snad? Doma, ne snad?
Ale na ulici jsem ho viděla jíst pizzu a dvojitýho cheeseburgera.
A v tom laktóza je!
Kvůli vám čtyřem jsem se vrátila o 15 let ve společenský evoluci žen!
Nemůžu sakra dostat aspoň jednu rodinnou fotku k 35. narozeninám?
Pojďte sem!
Usmívej se.
Kvůli těm rovnátkům jsme nemohli jet do Cartageny.
Má rodina, mé největší požehnání.“
Nikdy nevíte, jak jsou ostatní hladový.
Nevíte, jak na tom jsou.
Nikdy nevíte. Ne snad?
I když jsme vyrostli a jsou z nás „zastydlí puberťáci“,
naši generaci poznáte podle toho, že nám chybí mámy.
Teď jsem sama máma a chápu to.
V mládí vyznáváte jeden extrém,
kdy říkáte: „Mami, nepleť se mi do života.
Nerozhoduješ za mě. Já vím, co dělám.
Nepleť se do mých rozhodnutí. Respektuj moje soukromí.“
A když dospějete a máte dítě:
„Mami, prosím. Maminko.
Nevím, co mám s životem dělat.
Řekni mi to. Já to nevím.
Mami, do háje se soukromím.
Pojď bydlet k nám.“
Většina dospělých z mé generace chce náhradní matku.
Máme pocit, že potřebujeme pár let navíc.
Kupujeme si hodinky připomínající matku.
„Dýchej, spi, vstávej.
Narovnej se. Budeš mít hrb.“
A vy…
Vychovávají nás opakovaně.
Nevychovává vás jen rodina nebo škola.
Vychovávají vás chutě. Všechno, co jíte.
Všechno nás formuje. Bacha na to, co konzumujete.
Měli bychom si vybírat. Vychovávají nás kamarádi.
Ty naše transcendentální rozhovory na chodníku ve čtyři ráno.
Vychovává nás spousta věcí, co?
Vychovávají nás lidi, s kterými jsme a které opustíme.
A taky lidi, co opustí nás.
„Díky. Bůh tě odmění za to, žes mě nechtěl.“
A vychovává nás náš vkus.
Filmy mají vždycky skrytý poselství.
Líbí se mi současné role žen.
Máme tu silné ženské hrdinky a tak dále.
Ale pořád je to stejný.
Aby mohly ženy zazářit, musí být vedlejší postava debil.
Jisté ženské postavy formovaly nás. Nebo aspoň mě
a spoustu dalších.
Nelíbí se mi, jak s nimi zacházeli.
Dávali tomu špatné poselství.
Jednou z nich je Hermiona Grangerová ze ságy o Harry Potterovi.
Podle mě je z nich nejvíc cool. Měla by to být sága o Hermioně Grangerový.
Proč?
Protože bez ní by byla ta knížka poloviční.
On by bez ní nepřežil. A to neříkám jako feministka. Je to tak.
Ta holka byla nejlepší.
Reprezentuje šprtky s rozcuchaným hárem,
který byly odmítnutý.
Já tu postavu milovala. Je to žena, co nám dodává sílu.
Říkáme si: „Hermiona je cool. Jsem Hermiona.“
A koupíte si plisovanou sukni.
„Oblíkám se jako ona ve svých 35 letech. Je mi to fuk. Obdivuju ji.“
A jak vypadá poslední Hermionina scéna ve filmech?
Je to toxická podprahová zpráva. Schovaná v podtextu.
Hermiona vede děti ke školnímu autobusu
se svým manželem, který je tlustý…
a je to Ron!
Vzala si Rona. A podtext je, že to posrala!
Hermiona to posrala. Rozcuchaný háro, pytle pod očima, ve starý sukni.
Jako by říkali: „Kdo ji k tomu donutil?“
Posrala to. Má po kariéře čarodějky.
Takhle společnost trestá ženy.
Když se rozhodneme mít děti, říká nám: „Posere to.
Co udělá teď? Řekni mi to.“
A to je špatně!
Naše ženské postavy nás inspirují a pak to poserou.
Například Daenerys Targaryen ze Hry o trůny.
Nevadí, jestli jste to neviděli.
Je to seriál o intrikách, nespravedlnosti, rozbrojích a pletichách.
Klidně můžete…
koukat na latinskooamerický zprávy.
Dabujou ho do latinský španělštiny, takže Mexičani.
Ale posrali to. Měli by to dabovat v Cali v Kolumbii.
Ta holka se jmenuje Daenerys Targaryen.
„Kdo jsem? Jak mi říkají? Jak se jmenuju?
Královna ohně, víš? Královna Prvních lidí.
Neshořím Jsem oheň.“
Že jo? Znělo by to mnohem líp!
Tahle žena je hlavní postavou téhle ságy.
A v čem je problém?
Je to rozená vůdkyně. Silná, mocná a nezničitelná žena.
Ale nás v tom seriálu zajímá,
koho si vybere za objekt romantického zájmu.
A má spoustu možností. V tom je ten problém.
Problém, co?
Prvního manžela jí domluvili.
Ale v tomhle případě nám to nevadilo.
„Tati, mami, už to dohodněte. Musíme to uzavřít.“
Ne snad?
„Sakra, provdali mě za Khal Droga.
V 16 z ní byla vdova a topila se v penězích.
Vysvětlete to tomu, kdo to neví.
Druhý chlap… měla jich víc.
Nájemný vrah, který ji zbaví problémů a přinese jí hlavy jejích nepřátel.
„Tvé tělo. Vezmi si ho.“ Tak si ho vezme.
Ale má moc a nudí se.
„Sbohem, hodně štěstí, to je na mě moc vášně.“
Třetí možnost, starej dědek.
A ne slizkej důchodce
jako soused s obchodem, co vám vrací drobný takhle.
Grinch.
Cool stařík, co je sexy a miluje ji.
Toho třetího by si vybrala každá.
Hlavou, srdcem i intuicí.
Chlap, co ji miluje a dává sílu.
Nesoupeří s ní. Neštve ho, že má větší moc nebo že vyhraje.
Miluje ji, je s ním sranda, čte, ale…
„Je moc malej, že jo?
Má malý ruce. Bylo by divný, kdyby mi objal prso.“
Takový my jsme.
A poslední možnost, Jon Snow.
Máme ho rádi, ale je blbej.
Každých 15 dní mění ideologii.
„Jsem syn toho, jak se jmenuje…
Nejsem jeho syn, že jo? Tak teď jsem mnich.
A teď jsem zase divokej.“
Ten chlap neustále mění názor.
Jestli jste to neviděli, vaše sestřenka chodila s podobným chlapem.
A poselství je, že dokážete cokoli,
ale nejdůležitější je, s kým skončíte.
Kdo vás mimochodem zabije.
A moje poslední žena je drsňácká Black Widow.
Jestli nevíte, kdo to je… Tu ženskou znají všichni.
Drsňačka.
Má podělanou temnou minulost, ale hodila ji za hlavu.
A dostala se na vrchol kariéry.
Řekla si, že to rozjede.
A jak? Bez superschopností ve světě superhrdinů.
Dokázala to pomocí kopů, ran a mazanosti.
Ta holka je mazaná. Tečka.
A jako u většiny žen nám to ukazuje,
že když máte kariéru, stojí váš život za hovno.
Nemá život ani domov.
Byla ve 14 filmech a neukázali nám ani její byt.
Je buď v kanceláři nebo u někoho jinýho.
„Ahoj, jsem teta Natalia, nemáš polívku?“
To je tak nefér.
Říkají, že když naplníte svůj potenciál, skončíte sami.
Umřete a nikdo vás nepřijde pohřbít.
Nic.
Budete muset jíst, co zbyde v kanceláři.
Jak jídlo, tak potravu pro duši.
„Kdo je tady nezadaný? Číslo jedna, Kapitán Amerika.
Ano, já vím, ten herec…
Jako když dáte maso na gril.
Nestydo.
Ano, ten herec, ale ne ta postava.
Při pohledu zblízka hraje nudnýho chlapa.
Nenadává, všechno mu jde.
Je hodný, čistý, geluje si vlasy.
Je…
až moc čistej.
Jako osobní trenér, co je ale mormon a…
Je až moc dobrej. A to je podezřelý!
Jsme Hispánci.
Učili nás nevěřit ničemu, co je až moc snadný.
Když je to moc snadný, bojíte se, že skončíte v lochu.
Takže chlap, co je až moc dobrej…
Je toxickej. Před 80 lety se na něj usmála holka a on ji nedostane z hlavy.
Nic neřekla, jen: „Pojďme tancovat.“
Ani netancovali.
Další možností Black Widow je Hulk.
Jestli jste to neviděli,
všichni máme sestřenku s takovým chlapem.
Toxickej chlap.
Zmizí na několik dní, let… Vrátí se. Ona ho musí hledat.
„No tak, klid.“
A dokonce jí dal pěstí do obličeje. Byl zelenej, tak jsme nic neřekli.
„To je normální. Nepočítá se to, protože byl zelený.“
Dal jí pěstí.
Když takovýho chlapa vidíme, myslí všechny ženský na prasárny,
ale nikdy v životě by to nepřiznaly.
Sní o něm 99,9 % žen, i když o tom doteď nikdo nevěděl.
O takhle velkým chlapovi.
„Může mě nosit. Vedle něj budu vypadat drobná a hubená.“
Je to zvrhlý.
Ale bude k ničemu. Když se naštve, rozmáčkne vás.
„Plesk.“
A poselství je, že můžete udělat kariéru, ale umřete samy.
Co je to za sračky?
Nikdy jsem neviděla úspěšnou ženu s rodinou.
Ani těhotnou superhrdinku,
co kojí svý dítě, zatímco bojuje se zlem.
Přesně to děláme. Říkáme lidem, že jsou jen dva extrémy.
Když jste uprostřed a rozhodujete se normálně, poděláte to.
Ne snad?
A občas to podělat musíte. Když to poděláte, je to super.
Ne snad? Protože…
Musíme zmínit balanc.
Často se mluví o vnitřním klidu.
Často se mluví o věcech, které neadaptujeme na náš život,
na náš původ, na naše možnosti.
Neustále se posuzujeme. Co nám chybí, co neděláme, co kazíme.
Někdo toho udělal víc nebo to udělal rychleji.
Nejsme v klidu, ani když jíme.
Naše generace nejí poklidně.
Naši generaci nejvíc pálí žáha a trápí záněty žaludku.
Jíme ve spěchu.
Zvlášť když pocházíme z velký rodiny se spoustou sourozenců a nedostatkem úcty.
Museli jsme jíst rychle, aby něco zbylo.
Trpíme na reflux. Jíme rychle a nevychutnáváme.
Jídlo ale musí být výživný, bio, zdravý a nízkotučný.
Máme v sobě jak silné stránky, tak slabiny.
Jsme rozdílní jak vnitřně, tak navenek.
Naše vztahy s oblečením, s jídlem… všechno se počítá a všechno nás ničí.
Proto jsme tak v prdeli.
A hlavně v dospělosti, kdy nemáme nezainteresované přátele.
Máme přátele z jediného důvodu. Protože je musíme mít.
Dospělí nemají přátele, aby se dobře bavili.
Scházíme se, abychom si stěžovali.
Nemáme čas ani peníze na terapii, potřebujeme přátele.
Je to soutěž.
„Představ si, dostala jsem covid třikrát.“
„Ale máš žlučník. Mně ho vyoperovali.“
A ani jídlo nám nedělá radost.
Dospěláctví je těžký.
Už nemůžeme dělat ta bezvýznamná rozhodnutí.
Máme moc na výběr a to nás stresuje.
Dřív si lidi nemohli tak vybírat. Ani v lásce, ani v jídle.
V lásce byly tři možnosti.
Soused, spolužák nebo třetí bratranec, což není hřích. Nic víc.
Teď mají lidi možností spoustu.
„Lidi, přátele, stromy, sami sebe. Je to fuk.
„Zeď, graffiti. Provdala jsem se za graffiti.“
Úplně všechno.
A my jsme uprostřed.
A v dospělosti někdy jídlo není jen jídlo.
Občas máte špatný týden a chcete arepu,
protože je neděle a váš šéf je kretén.
Chcete zapomenout, že jste dospělí, a jíst arepu.
A připadat si, že vás objímá maminka.
Chcete zažít arepu,
za kterou jste nemuseli platit.
Chcete arepu.
Chcete cítit tu vůni arepy nebo taco, podle toho, co u vás doma jíte.
Chcete cítit vůni domácí arepy.
Vzpomínat na mámu, která vám s láskou uvařila a řekla:
„Je opečená, ne spálená. Jen si dej.“ Ne snad?
Přesně to chcete.
Občas…
Občas jste se snažili a celý týden jste to dodržovali.
Od pondělí do úterý jste byli vegani, od středy do čtvrtka masožravci
a od pátku do soboty fanoušci quinoi.
Ale je neděle a chcete si dát burger.
Ne snad?
A v ten den… Pardon, ne v ten den.
V noci, protože na burger
dostanete chuť ráno a celý den přemítáte, abyste se v noci rozhodli.
Protože takhle blbý my jsme. Ne snad?
Když v tu noc ten burger sníte
a neprobudíte se s příšernými výčitkami v podobě žaludečních šťáv
ve vrátníku, který je v jednom ohni.
Když se neprobudíte v jednu ráno
s příšernými výčitkami v podobě hořícího žaludku
a nesníte o tom, že vás zachrání antacidoví hasiči z reklamy,
co vám postříkají obličej,
žádný burger jste neměli.
Kdybyste ten burger snědli,
a neprobudili se mimotělním zážitkem…
když kolem třetí nezjistíte, že nejste ve svém těle
a opovržlivě si sami sebe prohlížíte shora,
jak poníženě stojíte ve spoďárech, kalhotkách, boxerkách,
v kuchyni… asi takhle.
Jak si odměřujete jedlou sodu z posledních zbytků sil,
abyste přežili,
tak jste ten burger neměli.
Jestli má mít život balanc, najděte si ten, co vám bude vyhovovat.
Máte chuť na burger? Jen si ho dejte.
Ale ať to stojí za to. Udělejte z toho událost.
Burgerový den.
Objednejte si ten nejobyčejnější a nejvíc nezdravý burger, jaký existuje.
Takový, který jste viděli na menu tisíckrát a říkali si:
„Kdo tohle jí?“
Dneska to budete jíst vy!
Dejte si ho. Se vším všudy. Nic neodmítněte.
„Mini burger uvnitř burgeru?“ Jo, zhltejte ho!
Ať je sedmipatrový, obyčejný, tučný.
Ať ve vás vyvolá vzpomínky
na kapku vanilkový zmrzliny, co…
Dejte si ho!
Ať je tak velký, že ho budete muset zmáčknout,
aby se vám vešel do pusy.
Dejte si ho, protože život má mít balanc.
A čím to pak vyrovnáte?
Vodou.
Moc vám děkuju!
Díky! Děkuju!
Díky moc!
Překlad titulků: Anna Farrow