Downloaded from YTS.MX
Jeg hedder Liss Pereira.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg er en lastbilchauffør fanget i en kvindes krop.
Jeg ved ikke, om jeg er en pæn grim pige eller en grim pæn pige.
Ordinær, men elegant.
Med en fattig mands løn og dyr smag.
Meget tynd for nogle (få)
og meget fed for andre (de fleste).
Ikke for høj, ikke for lav.
Hvis du er ligesom mig og befinder dig der i midten,
så kom med mig, for du
er en gennemsnitsvoksen.
Godaften, mine damer, herrer og ikke-binære.
Ja, alle sammen.
Godaften, alle jer, der er her, og dem, der ser mit fjæs på Netflix.
Tak.
Men hvor er alle de kvinder, der kom uledsagede i aften?
Netop.
Man lærer meget af folk, når man hører dem deltage.
Der er en lidenskab der.
"Her er jeg med min ægløsning!"
Der er en hengivelse, en tilbøjelighed til livet. Åbenhed.
"Univers, hæld alle dine velsignelser ud over mig."
Hvor er dem, der kom med en gruppe venner?
Man lærer så meget om folk ved at lytte til dem.
Jeg mener, et vildt rod!
Nogle tænker: "Hvad er vi? Jeg aner det ikke."
Men så hør her. Hvor er de mennesker, der kom som par?
Der er ingen tvivl. "Som par? Mig. Her. Jeg elsker hende."
Her er der ikke plads til tvivl, der har allerede været et skænderi,
en tilpasningsproces.
Det er som en gammel sko, der er tilpasset din fod.
Den skaver ikke, for den har været i kamp.
Man lærer de mennesker, man elsker, at kende ved at tale sammen,
men det konsolideres ved at skændes.
Du skal ikke lede efter nogen, der er forkæler dig.
Det lort er slut inden for to år, og kun hvis du er lækker!
Find en, der siger pæne ting, der gør søde ting…
Det går også over.
Og som skændes godt.
Som du kan skændes med for at lære ham at kende og sige: "Respekt!"
De værste er dem, der altid lader dig vinde.
En idiot, der siger: "Ja, jeg elsker dig."
Og du siger: "Åh.
Hvor ærgerligt!"
Sidst jeg var på Netflix, var jeg gravid.
Meget gravid!
Jeg sværger, at jeg ikke er det mere.
Den undskyldning kan jeg ikke bruge.
"Hun har lige fået en baby."
Han kan tale nu, han er tre år, han…
Nu er det mit ansvar.
Jeg elsker at være min søns mor.
Det, jeg ikke elsker så meget endnu,
er det, der følger med.
Jeg har lært at tælle min søns alder i måneder.
Jeg er ikke god til alt fjolleriet.
Jeg kan ikke lide at chatte i WhatsApp-grupper.
Al den…
Jeg tog ham aldrig med til kravletimer og det lort.
At være mor i denne generation er tre gange så stressende som før.
Mødre i tidligere generationer havde chancen for at føde og blive mødre
under fire øjne.
Basta.
Ikke os.
Vi gør det samme, men bliver mødre offentligt.
Nu lever vi alle, som var vi influencere.
Historien til jeres syv følgere: "Hej, alle sammen."
Fordi sådan er vi.
Ikke?
Og en af de vigtigste beslutninger, jeg måtte tage, da jeg fik min søn,
var sociale medier eller ej.
En beslutning, denne generation må træffe.
Og jeg sagde nej.
"Han må være et hæsligt barn. Hvorfor må vi ikke se ham?
Han ligner nok slet ikke sin far.
#tøjte."
Så man siger: "Okay, lad os dele."
Mødre bygger jo fællesskab ved at dele.
Så lad os lægge et billede op, hvor jeg ammer barnet.
Amning er så smuk.
"Føj for en ekshibitionistisk kvinde,
at bruge amning som undskyldning for at vise bryster.
Tøjte, tøjte, #TØJTE.
Hun udnytter et uskyldigt barn for at flashe.
Hendes bryster er grimme. De skeler, de er små.
De bedste ønsker."
Du kan bare ikke vinde.
Du kan umuligt vinde.
Vel?
Du siger: "De har ret angående brysterne, vi er alle forskellige.
Et billede med sutteflasken så."
"Forbandede kvinde, uudholdelige kælling,
du skader samfundet
ved at fratage det smukke væsen den brystvorte-forbindelse,
der gør ham til et godt menneske. Du opfostrer en fremtidig kriminel.
Det bedste til dig og din familie."
Nej!
Du kan umuligt vinde.
Vi er i en meget mærkelig, meget svær generation.
Der er ikke en ensommere tid for en kvinde end lige efter fødslen.
For hun identificerer sig ikke med virkeligheden i SoMe.
Du er der, og du er skør.
Efter fødslen er vi skørere end normalt.
Hormonerne er overalt, brysterne er propfulde,
kroppen er lappet sammen.
Du ved ikke, hvad eller hvem du er.
Man siger: "Når en baby fødes, fødes en mor."
Pis med dig!
Og du har det som lort, mens du ammer.
Det er 45 minutter.
Du har tid til at tænke på masser af lort.
"Koen Lola…
Koen Lola har et hoved og en røv
Hun har stadig en røv Fordi hun ikke har født
Koen Lola er ikke gift"
Du er…
Du er så træt.
Og når man ikke sover og ikke spiser godt, bliver man skør.
Det er ikke nogen god idé at besøge os på hospitalet efter fødslen.
Vent, til vi er kommet os bare lidt.
Kom ikke forbi. Du har ingen grund til at være der.
Vel? Og fortæl ikke en gravid kvinde jokes.
Vennerne får os til at grine, og vi…
Nej!
"Gud, hjælp mig.
Hvor skønt…
Jesus Kristus genopstod, ikke?
På den tredje dag.
Hvor skønt at være død tre dage.
Tre dage."
Hvis du ser godt ud efter 8 timers søvn, så forestil dig tre dages død.
De skal nok værdsætte dig.
"Hun var et godt menneske."
Eller: "Hun var mit livs kvinde. Havde hun været i live,
ville jeg have friet til hende."
"Tre dage.
Og så komme tilbage med håret ordnet, klædt i hvidt."
Man bliver gal!
Hormonerne går amok, og det gør kroppen og hjernen også.
Intet tøj passer efter fødslen. Man mangler tøj.
For i retssystemet i Colombia
skal man ud og registrere barnet lige efter fødslen, ikke?
Og give det et navn, det vil hade resten af livet.
De ændrer det. Lisseth Johana er alt for langt.
Lisseth Johana Pereira Ordóñez er for langt.
Det skal være kortere, mere kommercielt. Bing, bang.
Bum.
Nogen, der griner derovre, har et forfærdeligt navn.
For vi er latinoer, og vi har dårlig smag. Vi kan ikke få nok.
Se på mig. "Jeg har seks ringe. Jeg tager dem på, for det er mit show."
Fletning med videre…
Med denne side kan jeg invadere en vikingeby med mine venner.
Og med denne kan jeg jagte Marimar.
Ja… Man vil have det hele med.
Så vi er i et øjeblik i historien,
hvor jeg tror, vi er overstimulerede som små børn.
"Lad os tegne. Lad os male sammen. Ansigter, balloner, vand, hvad som helst."
Og ved midnat er knægten…
Vi er en overstimuleret generation.
Generationen i midten.
Vores forældre fik ingen kærlighed, men de overøste os med kærlighed.
Vi er på røven.
Vi havde gode forældre, så vi må være gode børn.
Og vores forældre ved det.
Så med pandemien, karantænen, nedlukningen,
indså vi, at vores forældre er vores nye børn.
Forældre fra denne generation er de nye børn.
De opfører sig ikke som forældre, de voksede op for hurtigt.
For tidligt, for unge.
De giftede sig tidligt uden at have levet.
Så når de er 40 eller 50, opfører de sig som teenagere.
De vokser så hurtigt.
Forældre er de nye børn.
Vi gør en kæmpe indsats
for at lære dem, hvordan de skal klare sig i den moderne verden.
Man sparer op og køber dem en moderne mobiltelefon.
Man investerer tid og penge i en tutorial
en slowmotion-video, langsom,
så de kan forstå den, ikke?
Og hvorfor gør vi alt det? Fordi de aldrig svarer.
For hvis der er nogen…
Du har en nødsituation. De siger: "Min skat, jeg er er altid for dig."
Pis med dig!
Børnene flytter hjemmefra, og forældrene glemmer alt om dem.
De er pissetrætte af dem, okay.
Men de tager aldrig telefonen.
De siger, det er for teknologisk for dem.
Det er bare løgn!
Jeg har set dig sende Tweety-stickers.
Jeg mener…
Man forstår dem.
Nu forstår jeg mange ting.
For når man bliver ældre, når man bliver voksen…
Eller som min generation, ikke helt voksne.
Vi har samme alder som en voksen,
men ikke modenheden.
Seriøst.
Jeg er 35 og har en søn. Hvad er det her for noget gejl?
Jeg ved det. Vi lever i selvfornægtelse.
Sådan er det.
Moderne voksne er ikke voksne som i den forrige generation.
For da jeg var lille, var en 35-årig kvinde gammel.
Når man er lille og ser en, der er 35: "Hun dør om 2 uger."
Ikke nu. "Jeg er ikke voksen."
Af alder, ja, men man er ikke moden.
Man lever et voksent liv, gør en voksens job, har en voksens løn.
Hvorfor? For at bruge den på teenager-gejl?
Fordi det er, hvad vi er.
Vi er umodne.
Vi nægter at blive voksne. Det er så svært for os.
Vi er "voksen-agere" i hjertet, du.
Og det er jo ikke nemt at vokse op.
Man presser børn til at blive voksne.
Typisk samtale mellem et barn og en voksen,
som ikke forstår at tale med børn:
"Hvad vil du være, når du bliver stor?"
Hvis vi vidste, hvad vi ved nu, ville vi sige:
"Jeg vil fandeme ikke være stor!"
Ikke?
De presser os til at træffe hurtige beslutninger om vores liv.
Vi voksne har i dag så megen angst, depression, acceleration…
Alt går så hurtigt, og alt vokser hele tiden.
De 16 sekunders ventetid mellem afsnittene er uudholdelige.
Og der er man, alt er hurtigt, alt er nu.
Men det skal også være kvalitet og holde evigt.
I vores tid er der for meget motivation, et overskud af positivisme.
"Hvad vil du have? Bed universet om det.
Hvis du beder om det med styrke,
udholdenhed og disciplin, får du det."
Vi er "gå væk, giv slip, følg strømmen" -generationen.
Hvad sker der med "bliv her, det tager et år"?
Det sigen ingen til os.
Hvis jeg ikke kan lide et forhold: "Giv slip.
Han fortjener ikke dine tårer."
Pis med dig!
For de mennesker, vi elsker mest, er de folk, der gør os mest arrige.
Dem, vi elsker mest, græder vi mest over.
Som vores børn.
Dem, vi elsker mest, hader vi mest,
en, to, tre gange om ugen.
For eksempel, hvis du har et parforhold,
og du ikke spørger dig selv en eller to gange om ugen:
"Fuck, hvad har jeg gjort med mit liv?"
Så elsker du ham ikke.
Og folk, ikke? Der er et overskud af positivisme.
"Hvad vil du opnå? Du kan alt det, du gerne vil. "
Ja, men nej.
Det lyder skønt. Og du har brug for de motiverende sætninger.
Men du kan ikke alt, hvad du vil.
Nogle ting er vi ikke gode til.
Vi er gode til dit eller dat, naboen er god til noget helt tredje.
"Dine drømmes kraft. Hvis du kan drømme det, er det muligt."
Ja, men det er altså lidt sværere i Latinamerika.
Her er min barndomsdrøm.
Jeg ville være kunstskøjteløber, da jeg var en lille pige.
I Cúcuta, for pokker da!
For dem, der ikke ved det, er det en by…
Jeg mener…
I de fleste af vores lande er der ingen årstider.
I min by er det fandeme sommer hele året rundt.
En kold dag for os
er at stå under en mangogren i 100 graders varme.
Jeg mener…
Okay. "Du skal ikke bebrejde ydre ting. Alt, du vil have, er op til dig."
Okay. Man skal ikke bebrejde ydre ting.
Man må tage sit ansvar.
Kunstskøjteløber, mig!
Kortbenet.
Kunstskøjteløb er en sportsdisciplin på højt niveau.
Man bør kende sig selv.
Jeg mener, drøm, men kend dig selv lidt,
så du ikke spilder tid på en uopnåelig drøm.
Mig? Sportskvinde på højt niveau?
Atleters liv er 100 % offer.
Hvis nogen fortjener respekt og beundring, er det dem.
Især dem, der er latinoer.
Det er fandeme et stort offer, ikke?
De spiser kogt kyllingebryst hele livet.
Min…
Jeg tager ikke stoffer eller drikker, men min passion er at spise
og helst med lidt salsa.
Nej, seriøst.
Vi bør drømme, men vi bør kende os selv.
Hvis nogen forklarede os det, da vi var små…
Mindre matematik og geometri og mere:
"Hvad er du god til? Kom, se her."
Der er findes ikke fokus på skolen.
Det handler kun om drømme eller synd.
Kend dig selv.
Det har jeg heldigvis altid gjort.
Jeg kender min plads.
Uanset hvilken klasse jeg gik i,
sagde de altid: "Pereira, der bagved. Pereira."
På universitet: "Pereira. Del med klassen." Og se bare.
Det er svært at slappe af
især nu, hvor man bare skal være lykkelig.
Ja, nu har vi alle en at sammenligne os med,
og det er meget giftigt.
Vi følger kendisser, der får os til at tro, alt er muligt.
Pis med dig!
Hvis du er single, er der altid en bedre single.
"Hun er single, men hun er lækker.
Hun træner og spiser mindre end mig.
Udseendet er ikke alt, men hun har det sjovere.
Hun drikker sig fuld og går ud med australiere."
Du siger: "Det kan jo ske." Du føler dig positiv.
"Jeg vil ikke nøjes med nørden fra kontoret.
Det kan jo ske."
Jeg fejrer min fødselsdag med mine venner der, hvor udlændingene hænger ud.
Jeg sidder med de grimmeste venner, jeg har.
Der er altid en australier fra Hemsworth-familien.
Jeg nøjes med en dråbe af deres DNA.
"Det kan jo ske."
Fyren er i Colombia,
fordi han fremstiller maskinen, der laver huller i papkaffekopper.
Sådan bliver folk fra udviklede lande rige.
Og på lovlig vis.
"Det kan jo ske." Han taler engelsk. Jeg er fuld og taler engelsk.
"Det kan jo ske."
Vi taler om drømme, om at spørge universet og alt det.
Og jeg mener, at vi bør drømme meget,
ønske meget, længes meget, planlægge og sætte mål, ikke?
I siger nok: "Jeg vil have noget andet og mere.
Min australier.
Eller colombianer, men som ligner en australier."
Du kan få drømmemanden.
At drømme er ikke problemet, men hvordan vi drømmer det.
"Visualiser det."
Det er målet, din drømmemand. Du kan få ham.
Måske bliver du ikke hans første kone.
Måske bliver du hans anden eller tredje kone
eller hans elskerinde halvandet år.
Men det kan ske. Du kan få ham.
"Visualiser det."
Din drømmemand er der.
Måske har han ikke mange penge,
for skilsmisser er dyre.
Måske er han ikke for sund, for han festede meget, da han var ung.
Måske…
Måske er han helt fucket op.
Men så er de mere taknemmelige. En syg og træt mand er trofast.
"Visualiser det."
Vi er generationen i midten.
Og ikke aldersmæssigt, for alder er ikke veldefineret.
Jeg ville være sådan en gammel kvinde, der taler med planterne.
Man kan ikke være gammel, for ungdommen bliver længere.
"Femten er det nye otte.
Tyve er det nye 12.
Femogtyve er det nye…"
Hvorfor vil du være i 20'erne, når det er den værste alder?
Du føler angst.
Du er lækker og ved det ikke. Du er fri og ved det ikke.
Jeg begik den fejl i mine 20'ere at arbejde for hårdt.
Jeg arbejdede for mine 30'ere. Fint.
Men jeg spildte tiden.
Jeg rejste ikke med mine venner. Jeg var ikke en tøjte…
Jeg var meget ordentlig.
Og det dårlige ved det er, at tiden ikke kommer tilbage.
Vi er alle på vej til det samme sted.
Mit råd til de unge er… Undskyld, forældre,
men hvis nogen beder jer om et nøgenbillede, så send det.
Om fem-seks år kan du bruge personen som reference.
"Gør mig en tjeneste. Det der nøgenbillede for seks år siden…
Min mand tror ikke på, jeg var lækker. Sender du det til mig?"
"Visualiser det." Ikke?
Vi er dem i midten, en overgangsgeneration.
Vi har oplevet meget underligt. Pandemien var en af dem.
Vi har oplevet svære, mærkelige overgange.
Vi gik fra analog til digital.
Vi måtte vinde kampe, vi har glemt, og nu er vi blødere end før.
Vi, der oplevede
de tider, hvor vores fætre klappede os en, og det var ikke forkert.
Jeg ved ikke med jer. I ligner en flok aristokrater,
der har været beskidt rige siden fødslen.
Men folk som mig, for eksempel,
vi havde ikke råd til en fancy ny lærebog til matematik.
Man arver en, du.
Og ellers køber man en brugt.
Som kommer med arv, med DNA, med en historie.
Fra folk, der var 13-14 år gamle, og…
Der var bryster, pikke, sladder og andet.
For at løse en ligning måtte man…
"Hvad fanden står der der, X eller Y?" Man sidder der…
Vi er dem i midten.
Og jeg analyserede mig selv, da jeg er den eneste, der kan dømme mig selv,
for vi lever i en tid, hvor holdninger misbruges.
"Jeg har min holdning. Du styrer selv din reaktion.
Jeg er bare direkte." Du er da bare en kælling.
Nej.
Det er ikke okay.
Du kan ikke bruge din personlighed som en undskyldning for at såre folk.
Så andres følelser tæller ikke?
Men vores generation er skyld i overskuddet af positivisme og magt.
Ikke kvinders.
"Hvem er du? Du er den bedste, du fortjener alt.
Hvem fortjener dig? Ingen."
Pis!
Hvem er normal, hvem er gennemsnitlig? Ingen, vel?
Jeg er gennemsnitlig.
En gennemsnitsvoksen. Showets navn.
Jeg er i midten.
Jeg er ikke for høj og bliver kaldt giraf.
Jeg er heller ikke så lille, at folk kalder mig dværg.
Jeg er ikke så grim, at Netflix siger:
"Lad os lave en sæbeopera baseret på hendes liv på 37 sprog.
Vi holder den i top ti for evigt med hyppige genudsendelser."
Nej.
Jeg er heller ikke så pæn eller lækker,
at din kæreste siger: "Den skide tøjte skal du ikke ses med."
Piger kan lide mig. Så jeg er ikke så smuk.
Ingen har tvivlet på min succes.
Alle ved, at jeg har knoklet for den.
Så jeg er ikke så lækker.
Verden er fuld af ekstreme modsætninger.
Sagen er at passe ind.
Og jeg har aldrig passet ind.
Heller ikke i mine bukser eller…
For der er altid to ekstremer for universelle ting.
I uddannelse har vi den ekstreme ekspertise.
Det er det, man skal nå frem til.
Den ekstrem, hvor barnet…
I Colombia er den højeste karakter fem, ikke?
Knægten, der fik fem i karakter.
"Den højeste karakter, Sandra.
Knægten fik selvfølgelig et femtal.
Æblet falder ikke langt fra stammen.
Ligesom faren.
Hvad gør vi med knægten, med min søn?
Vi tager lån i huset og tager i Disney. Knægten fortjener det."
Og så er der den modsatte ekstrem, barnet, der fik nul.
"Nul, Sandra, nul.
Hvor dum skal man være i livet
for at få nul?
Ikke en decimal, ikke engang for personlighed.
En tilstedeværelse i klassen, en vandrende sjæl.
Han kan mærkes, men ikke ses.
Sandra, æblet falder ikke langt fra stammen.
Knægten er ligesom sin mor."
Og hvis det er de to ekstremer, hvad så med ungen,
der består med tre komma en?
Er hans lortepræstation intet værd?
Er hans indsats værdiløs? Ja, grin ad ham.
Er vi så gode, at vi i skolen
aldrig har sagt eller hørt følgende sætning?
"Lærer…
Vi tager ikke noget med, når vi dør.
Lærer. Hvad er en decimal for Dem? Intet.
Hvad er en decimal for mig? Min fremtid, lærer."
Ikke sandt? Ene femtaller i alle fag.
For det er dagens motto. "Du kan opnå alt."
Pis med dig!
Der er ting, man bare ikke kan.
Der er færdigheder, man ikke har.
Jo før du kender dem og fokuserer på dine talenter,
jo mindre frustreret lever du dit liv, ikke?
"Du er fantastisk, du kan alt."
Forældre videregiver den generationsangst til sine børn.
Jeg opdagede mig selv.
Man ser ungen klappe en rytme, så…
"Trommeundervisning for to et halvt-årigt geni."
Den slags sker.
Ikke?
Modsat den tidligere generation.
Det gik ubemærket hen. "Åh, søn, du spiller saxofon."
Intet.
Næste generation… Det kan man jo ikke sige til katte eller planter, så…
Vi er dem i midten.
Vores blod er ikke blåt, men 0+.
Hvor er mine 0+-venner?
Ja, vi er billigere.
Vi er mere almindelige.
Men hvem vinder, når der sker en ulykke?
I vil aldrig høre os sige: "Kom nu!
Donér blod. Vores er er så sjældent."
Fandeme nej! Vi har masser af blod.
Derfor kan vi få ansigtsbehandlinger, blodpladerigt plasma og alt det lort.
Billigt blod.
Pøbel.
En skidefattig, men ærlig arv.
Som generation er vi meget umodne i forhold til vores forældre.
Men vi er mere ansvarlige. Vi idealiserer fortiden.
"Forældrene fra før var bedre."
Pis med dig. De var uansvarlige.
At få 13 børn, når man er på mindsteløn!
Men for eksempel vores forhold til planter. Os i midten.
Folk plejede at have et perfekt forhold til planter, følelsesmæssigt, ansvarligt.
Vores bedstemødre kendte planternes navne og anvendelse.
Og alt det bras. De kendte alle navnene, ikke?
De vandede og beskar dem på rette tidspunkt.
Denne generation: "Jeg har ingen planter, lad os redde Amazonas."
Det er også et stort ansvar.
Og så er der os i midten.
Tre komma en.
Vi tror, vi har planter, for hvad har vi?
Hjælp mig, hvad har du derhjemme?
En kaktus, ikke?
Og folk siger: "En kaktus? Jeg har en sukkulent."
For fem år siden var det ukrudt.
Vi lærte at kunne lide dem. Ikke, fordi de er smukke,
men de gør os godt tilpas.
Vi føler, at et levende væsen ikke vil dø i vores hænder.
At vi ikke er døde indeni, for de planter afspejler vores energi.
At have en sukkulent eller kaktus er ikke at have planter,
for de behøver kun tre dråber vand, eller sågar tårer, hver tredje måned.
Og de er grimme!
Derfor havde den tidligere generation smukke planter i malingbøtter.
Vores generation har meget grimme planter i smukke potter.
En potte som et gyldent kranie.
Det er et portræt af prinsesse Diana, og hendes hår er…
Og planten, grim som lort.
Vi er i midten.
Vi er dem i midten. Tre komma en.
Se for eksempel skønhedens ekstremer.
Den har også to ekstremer.
Den klassiske skønheds ekstrem. Indlysende.
Nu siger vi, at vi alle er smukke.
Ja…
Men nogle viser det mere.
Der er klassisk skønhed, ubestridelig.
Folk siger konstant: "Du er en smuk mand eller kvinde."
Mænd, der er smukke selv nybarberede.
Den slags skønhed.
Kvinder, der er smukke, med smukke ben, et smukt ansigt.
De mister alle deres penge, går konkurs, køber genbrugstøj,
en T-shirt for en dollar, og den ligner en Versace på dem,
de binder en knude her, flot og moderigtig.
Den slags mennesker.
Og det er ikke misundelse.
Men jeg vil komme med en morfologisk observation
om anatomi og proportioner.
Hvordan kan sådan en mave være mulig? Og det helt ubesværet.
For fanden, sådan her.
Hvordan kan sådan en mave
rumme alt, der skal rummes derinde?
En bugspytkirtel, indvolde, to en halv meter tarm med indhold.
Der skal være en mave, en lever, en galdeblære, nyrerne…
Hvordan fanden?
Det er ikke for guder og mennesker.
De er alle krybdyr!
Ikke?
Og det er den klassisk skønhed.
Men der er den anden ekstrem, moderne skønhed, ikke?
Vor tids skønhed.
"Umærket" skønhed, som er et mærke i sig selv.
Virkelige kvinder. "Jeg ligner hende ikke.
Jeg eksisterer ikke."
Det er en anden skønhed.
Når man kigger på hende og siger: "Er du…?
Er du…? Hvad er du?"
Altså folk med stil og flair, der ser godt ud.
Med pletter i ansigtet, men de klæder dem.
Pletterne ligner Mælkevejen, helt skørt.
Alt klæder dem.
Striber, tern, prikker, sneakers med smoking, alt ser godt ud.
Den slags mennesker.
De har flair. Ny, moderne skønhed.
Og så er mit spørgsmål: Hvis jeg ikke hører til her
af indlysende årsager…
Uden at dømme ud fra i dag.
I byder mig velkommen i dag,
og i morgen smider I mig ud, fordi jeg er morgengrim.
Hvis jeg ikke hører til den ekstrem, hvor hører jeg så til?
I midten. Skønhed tre komma en.
Vi, der er smukke og grimme den samme uge.
Normale mennesker, normale mænd, standardkroppe.
Som nogle gange ser tykke ud, som har en flad røv.
De normale.
Kvinder med normale kroppe, kvinder i størrelse 85C.
Jeg mener om ryggen, skålen er en 75.
Men det kan være nyttigt, for vi kan putte ting i den.
Det sjove er, at vores krop griner af os.
Vi gør så mange ting ved den,
vi kaster så meget lort efter den.
Så meget pres, så megen lidelse.
Korsetter er et levende bevis.
Der er intet mere ironisk end vores aldrende krop,
fordi vi kan gøre hvad som helst for at få et par års ungdom,
men vores krop bliver ældre uanset hvad, ikke?
Og vi bliver konstant ældre.
Det sjoveste for mig er det øjeblik, vi blev opmærksomme på vores krop
og begyndte at føle usikkerhed og sikkerhed.
På ungdomsstadiet, før-ungdomsårene, da vi var i puberteten, ikke?
Dette stadie rammer mænd særligt hårdt.
For de er grimme i den alder, skidegrimme.
Med store næser, lidt underlige, med et stort hoved og en lille krop.
Ikke? Og alle mænd i den alder ville ønske, de havde…
For de har det der spirende overskæg…
De ønsker sig det maskuline overskæg, det tykke skæg, de tykke bakkenbarter,
den brede ryg, de maskuline arme,
de maskuline ben, brysthåret…
Alt det, mænd ønsker sig, hvem har fået det med årene?
Vi kvinder!
Aldring er ironisk,
for de fleste kvinder i den alder ønskede, at de voksede hurtigere…
Derfor fyldte vi vat i, eller vores fars sokker, alt for at…
De fleste, ikke?
Mere højtudviklede kvinder bad om bøger, men jeg ville have bryster.
Og det sjove er, at de bryster, vi ville have,
kække, runde, smukke, hvem får dem med årene?
Der er ingen flottere bryster,
end dem på en 62-årig mand eller ældre. De er så fine.
Smukke.
De er kække, runde, den fine brystvorte.
De er søde som nyfødte bryster. De er helt nye. Så sejt.
Vi er normale mennesker, i midten med mange ting.
Men vi lever også i fornægtelse, vi er nogle udskud.
Vi køber altid ind i de universelle sandheder, de sætninger:
"Lev dit bedste liv, du kan godt, du er fantastisk.
Hvem fortjener dig? Ingen. Det ikke ensomhed, men selvkendskab."
Jeg vil ikke kende mig selv mere.
Vi er i midten.
Og i denne ekstrem er der altid en, der begår en fejl,
og fejlen skaber en mulighed.
Det kan være en tatovering: "Ukuelighed."
Eller en bog, en konference.
"For jeg begik en fejl og lærte lektien,
som tog mig et skridt højere i succesverdenen."
Folk fra den ekstrem, ikke?
Den anden ekstrem, der begår en fejl:
"Jeg fatter det ikke. Jeg skulle være fodboldspiller.
Jeg var god i skolen, men rektoren ødelagde det for mig."
Og med hensyn til fejl er vi også i midten.
Os i midten, tre komme en'erne, 0+'erne.
Vi begår en fejl, og hvad gør vi?
Vi gør det igen.
En gang, to gange, samme fejl.
Så mange gange som nødvendigt,
"Hold op med at ringe, kælling." Man begår de fejl.
Og så er der kærligheden, også med ekstremer.
Den klassiske kærlighed,
kærligheden i et romantisk teaterstykke,
om dyb kærlighed mellem to unge turtelduer.
Romantisk kærlighed af Shakespeare, Romeo og Julie.
Jeg har heller ikke læst den, men her er et resumé.
Sådan her: "Julie,
jeg så dig på en altan.
Jeg elsker dig.
Jeg kender dig ikke, hvad dine følelser eller værdier er.
Jeg ved ikke noget om dig, men jeg elsker dig, fordi du er smuk.
Jeg elsker dig så højt,
at vores familier kan dræbe hinanden på grund af dig, jeg er ligeglad.
For jeg elsker dig uden at kende dig.
Vil du betale, hvis jeg ingen penge har?
Hvis jeg bliver syg, vil du så passe mig? Jeg elsker dig.
Og hvis de ikke lader os elske hinanden, begår vi selvmord, Julie!"
Det er dyb, romantisk kærlighed.
Klassisk kærlighed, ikke?
Og den anden ekstrem er moderne kærlighed, intellektuel kærlighed,
mellem to tænkende væsener,
der fra deres individualitet beslutter at gå ad samme vej.
Folk, man spørger: "Har du stadig de der følelser for ham?"
"Hør her…
Jeg læser en neuropsykiatrisk sociopsykolog…
Hun er tysk.
Hun forklarer, at når man føler 'sommerfugle',
så er det angst.
Den sande kærlighed får dig til at føle fred.
For at besvare dit spørgsmål forstyrrer han ikke min fred."
Hvad er det for en lortekærlighed?
En kedelig pensionistkærlighed.
En kærlighed født på pension,
som altid har kysset som et ægtepar.
En kærlighed uden risiko for smitte.
Det…
Den bedste del af kærligheden for os her i midten…
…er den vilde, begærlige kærlighed, hvor du bliver helt…
Kærlighed, der gør dig mager og til en værre person, en løgner.
Hvor du går tidligt hjem fra arbejde for voldkysse den mund.
Saftig kærlighed er giftig.
Ikke?
De fleste kærlighedsforhold, som vi idoliserer og siger:
"Det var et godt og livslangt forhold."
De har ikke elsket hinanden konstant hele livet.
De der "vi har været gift i 80 år"-forhold.
Hvor mange fadæser har de overvundet?
Fordi jeg tror, den ægte kærlighed, og det har jeg undersøgt,
er mellem to…
Jeg håber, det er to. Det håber jeg virkelig.
En af de to var altid den, der blev forelsket først,
var mest forelsket,
som altid gjorde søde ting for den anden,
gjorde ting, den anden ikke ville gøre alene,
for at overbevise den anden om, at de burde elske hinanden.
Så blev den anden forelsket.
Og så begynder de at skiftes. Din tur, min tur…
Ikke?
"Jeg elsker dig." "Jeg elsker dig ikke denne måned."
Ping-pong. Bum! "Røvhul!" "Jeg elsker dig." "Røvhul."
Det kommer og går. Det…
Ingen taler om det, for vi ønsker jo en fin kærlighed,
en romantisk kærlighed,
en kærlighed, vi er stolte af at tale om og prale med.
Vi vil alle gerne svæve på en sky.
Som i de film, vi voksede op med, som en…
"Godmorgen, elskede.
Vågn op, skat. Solen er stået op.
Jeg lyver, sov igen, skat.
Jeg ordner noget af det rod, vi efterlod i vores passion.
Åh gud, hvad er det her?
Det er min elskedes beskidte boksershorts.
Jeg drømte om et kys af kærlighed
og en prins, der gav mig det.
Det er et stabilt og varigt forhold,
for jeg gav ham ikke noget,
før vi havde datet i en måned."
Det sker nok ikke sådan.
Ikke for at være negativ.
Vi bruger megen tid på at se på andres forhold.
Og de fleste sammenligninger er uretfærdige.
For folk herovre er ikke skyld i, at de er herovre.
Der er ting, vi ikke kender. Genetikken.
Vi har forskellig genetik.
Hans og min familie har forskellig oprindelse.
Jeg er fra Andesbjergene, du. Mine forfædre var oprindelige beboere.
Muiscaer, aztekere, inkaer, taínoer og motiloner.
Som måtte klatre op og ned ad alle de bjerge.
Derfor har latino-piger store røve.
Og korte ben, for når man går meget, vokser de ikke mere.
Alt nedarves, der er en oprindelse, ikke?
Vi må lige huske på, hvem vi er oppe imod.
Og nogle gange får andre folks billeder os til at tvivle på os selv.
Og bag et billede, for eksempel af en kvinde…
En mor, og man ville sige: "Hun har teenagedøtre og en lille dreng,
hun har en rig mand, der elsker hende.
Hvordan gør hun det?"
Bag det billede er der en historie.
For jeg kender historierne bag mine billeder.
Og jeg tror, at bag det der lykkelige billede
muligvis kan være en…
"Andrea! Camila!
Kom her! Hvad laver I?
Jeg venter på jer. Hvor er I henne?
Er du klædt på?
Hvad er det der? Af med den! Skal du til casting til OnlyFans?
Hvad er der med dit hår? Du ligner en trold.
Grønt hår? Du er latina! Ingen er født med sådan et hår.
Voks op, fjols! Du er gammel nok.
Kom så her!
Jaime.
Og Daniel?
Slip det skide videospil!
Du er faren!
Du skulle hjælpe mig med knægten, ikke sidde og spille FIFA!
Du var dårlig til fodbold, og du er dårlig til FIFA!
Jeg er glad for, at de argentinske dommere kalder dig en idiot!
Jeg har været vågen siden kl. fire.
Jeg lavede yoga, skrev min taknemmelsesdagbog,
mine dekreter.
Alt, fandeme!
Fire slags morgenmad, fordi pigen er veganer.
Veganer! Hun spiser kylling, kød og pølser!
Der er døde dyr i! Veganere dræber ikke dyr, idiot!
Så herren er laktoseintolerant?
Nu, ikke? Hjemme, ikke?
For på gaden har jeg set dig spise pizza, dobbelt osteburger.
Der er laktose i!
Jeg gik 15 år tilbage i kvinders sociale udvikling
på grund af jer fire bastarder!
Og jeg kan ikke få et familiebillede på min 35-års fødselsdag?
Kom her nu!
Smil, bastard,
for takket være den tandbøjle er der ingen ferie i Cartagena."
"Min familie, min største velsignelse."
Man ved aldrig, hvor sultne andre er.
Hvordan andre har det.
Man ved det ikke, vel?
For selvom vi voksede op og nu er "voksen-agere"
identificerer det min generation, at vi savner vores mødre.
Nu hvor jeg er mor, forstår jeg.
Når du er ung, er du altid i den ekstrem
og siger: "Mor, bland dig ikke i mit liv.
Du bestemmer ikke over mig, jeg har styr på det.
Bland dig ikke, respekter mit personlige rum."
Så bliver du voksen og får et barn:
"Mor, jeg ved ikke,
hvad jeg skal gøre med mit liv.
Hjælp mig, jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Mor, fuck mit personlige rum.
Kom og bo hos mig."
Og de fleste voksne i min generation vil have en vikar.
Vi føler alle, vi har brug for et par år mere.
Så vi køber et ur, der er som en mor.
"Træk vejret, sov, vågn op.
Ret ryggen, du får en pukkel."
Man sidder der…
Vi bliver opdraget flere gange.
Ikke kun af familien eller skolen,
man opdrages af sin smag, alt, sit forbrug.
Alt former os, vi skal passe på, hvad vi spiser.
Vi må være selektive.
Vi opdrages af vennerne,
de transcendentale samtaler på vej hjem kl. fire om morgenen.
Mange ting opdrager os, ikke?
Vi opdrages af dem, vi havde og gav slip på.
Af dem, der gav slip på os.
"Tak. Gud velsigne dig for ikke at ville have mig."
Og vi opdrages af vores smag.
Film har altid underliggende beskeder.
Jeg kan lide den rolle, kvinder har i dag, stærke kvindelige karakterer, osv.
Men det er altid det samme.
For at kvinder skal stråle, er der et røvhul som medhovedperson.
Der er kvindelige figurer, der har formet mig og mange andre.
Og jeg kan ikke lide, som de håndterer dem,
for jeg føler, de giver en forkert besked.
En af dem er Hermione Granger fra Harry Potter-sagaen.
For mig er hun den sejeste i sagaen.
Den burde hedde Hermione Granger-sagaen.
Hvorfor?
For uden hende ville der ikke være nogen Harry Potter, kun en halv bog.
Han ville ikke have overlevet uden hende. Det er ikke feminisme.
Hun var den sejeste af alle.
Og hun repræsenterer os piger med grimt hår,
og som bliver afvist.
Og jeg elskede den karakter. Hun giver os styrke.
"Hermione er så sej. Jeg er Hermione."
Du får en plisseret nederdel.
"Jeg klæder mig som Hermione som 35-årig.
Jeg beundrer hende."
Og den sidste scene, de viser i Hermione-filmene, hvad er det?
Det er efterteksten, de små bogstaver, det giftige budskab.
Hermione følger sine børn til skolebussen
sammen med sin mand, som er fed…
Og det er Ron!
Hun giftede sig med Ron. Hun ødelagde alt i efterteksten.
Hermione, smadret, med ødelagt hår, poser under øjnene, i en gammel nederdel.
"Hvem bad pigen gifte sig?"
Hun ødelagde sin karriere som heks.
Det er den straf, samfundet giver kvinder.
Hvis vi får børn, lyder det: "Hun måtte bare ødelægge det.
Hvad vil hun gøre nu? Sig mig lige det."
Det er forkert.
De kvindelige figurer inspirerer os og bliver så ødelagt.
For eksempel Daenerys Targaryen fra Game of Thrones.
Det er lige meget, om du ikke så den.
Det er en serie om intriger, uretfærdighed, beskidte forretninger.
Som en latinamerikansk nyhedsudsendelse…
De synkroniserer dem til mexicansk.
De ødelagde den. De burde synkronisere den i Cali, Colombia.
Pigen hedder Daenerys Targaryen.
"Hvem er jeg? Hvad kalder de mig?
Ildens dronning. Dronningen af de første mænd.
Jeg brænder ikke, jeg er ild."
Ikke? Det ville have været sejere.
Og denne kvinde er hovedpersonen i serien, i sagaen.
Og hvad er problemet?
Hun er en født leder, en stærk kvinde, magtfuld, uforgængelig.
Men vi vil fokusere serien på,
hvem hun vælger som sin romantiske interesse.
Og hun har mange muligheder. Det er problemet.
Sikke et kæmpe problem.
Første mand, et arrangeret ægteskab.
Med en mand, som vi godt kan acceptere, hvis det skal være.
"Far og mor, lad os lige snakke om det her."
Ikke?
"Pis, de giftede mig med Khal Drogo."
Hun blev enke som 16-årig, spækket med kontanter.
Forklar det til dem, der ikke er med.
Anden mand ud af flere.
En lejemorder, der fjerner hendes problemer, dræber hendes fjender.
"Dit lig, værsågod." Og hun tager imod.
Men hun keder sig.
"Farvel, held og lykke, for megen lidenskab."
Tredje mulighed, en gammel mand.
Og ikke en ulækker en,
som naboen med butikken, som gav penge tilbage, og du…
Grinch.
En gammel mand, der er lækker og elsker hende.
Tredje mand, den mand, man bør vælge.
Med hoved, hjerte og mave.
En, der elsker og støtter hende.
Han bliver ikke sur, hvis hun har mere magt eller tjener mere.
En mand, der elsker hende, der er sjov, der læser bøger, men…
"Han er lidt lav, ikke?
Hans små hænder føles mærkelige på mine bryster."
Sådan er vi.
Sidste mulighed, Jon Snow.
Vi kan lide ham, men han er en idiot.
Han kan ikke bestemme sig.
"Jeg er søn af en eller anden.
Nu er jeg ikke søn, vel? Nu er jeg munk.
Jeg kneppede en vildling, jeg er en vildling."
En, der konstant ændrer mening.
Har du ikke set den, har du nok en kusine, der er sammen med sådan en fyr.
Og budskabet her er, at du kan opnå alt,
men det vigtigste er, hvem du ender med.
Som forresten dræber dig.
Og min sidste kvinde, en supersej kvinde, Black Widow.
Hun er en kvinde, vi alle kender.
En superfed slem kvinde.
Hun har en mørk fortid, men hun siger: "Det er fortid."
Og hun nåede toppen af sin karriere.
"Jeg går efter guldet."
Hvordan? Uden superkræfter i en verden af superhelte.
Hun klarede det med spark, slag og listighed.
Den pige er gadesmart, punktum.
Og som de fleste karrierekvinder viser os,
hvis du har en god karriere, har du et lorteliv.
Hun har intet liv eller hjem.
I 14 film har vi aldrig set hende i hendes lejlighed.
Altid på kontoret eller hos nogen.
"Hej, jeg er tante Natalia, har du noget suppe?"
Det er uretfærdigt.
Hvis du udnytter dit karrierepotentiale, ender du alene.
Du dør, og der er ingen til at organisere din begravelse.
Intet.
Du skal spise, hvad der er på kontoret,
af mad og næring for sjælen.
Hvem er single her? Nummer et, Kaptajn Amerika.
Ja, ham skuespilleren…
Den lyd af kød på grillen…
Kinky kvinde.
Ja, skuespilleren, men ikke rollen.
Karakteren er en kedelig fyr.
Han bander ikke, gør intet forkert.
Han er god, ren, bruger hårgelé.
Han er…
Han er ligesom for ren.
Han er som en personlig træner, men mormon, men som ikke…
Jeg ved det ikke, han er for god. Mistænkelig!
Vi er latinamerikanere.
Vi har lært ikke at stole på det, der er for let.
Når noget er for let, tænker man: "Jeg kommer i fængsel." Ikke?
Så en fyr, der er alt for god, for…
Og han er også giftig.
En tøs smilede til ham for 80 år siden, og han kan ikke glemme hende.
Hun sagde kun: "Lad os danse."
De dansede ikke engang.
Og den anden mulighed, Black Widow har, er Hulk.
Hvis du ikke så filmen, har vi alle en kusine med en fyr som ham.
En giftig fyr.
Han forsvinder i dagevis eller årevis. Kommer tilbage.
"Slap nu af."
Og fyren slog hende i ansigtet, men han var grøn, så vi sagde intet.
"Det er normalt. Tæller ikke, for han var grøn."
Han slog hende i ansigtet.
For i bund og grund, når vi ser en fyr som ham,
har alle kvinder en tanke, den beskidte indre ting, vi benægter.
Den fantasi, som 99,9 % af kvinder har, som vi bare ikke var klar over.
En mand af den størrelse.
"Han kan bære mig, han får mig til at føle mig tynd og let."
Det er perverst.
Men det går ikke. Hvis han bliver sur, knuser han dig.
Splat!
Og budskabet er: "Du kan have en fed karriere, men du dør alene."
Hvad er det for et budskab?
Jeg har aldrig set en kvinde med familie og succes.
Eller en gravid superheltinde,
eller en, der ammer sit barn, mens hun bekæmper det onde.
Og det er det, vi gør. Vi fortæller, at der kun er to ekstremer.
Og at være i midten med normale beslutninger
er en fejl.
Ikke?
Og nogle gange skal man tage fejl. Fedt, hvis det er en fejl.
Ikke? For…
For vi taler meget om balance.
Vi taler meget om indre fred.
Vi taler om mange ting, der ikke passer til vores virkelighed,
vores oprindelse eller vores muligheder, ikke?
Vi dømmer altid os selv.
For vores mangler og vores fejl.
Fordi nogen gjorde mere eller gjorde det hurtigere.
Vi føler ikke engang fred, når vi spiser. Vi spiser ikke fredeligt.
Vi er den generation med mest refluks og mavekatar.
Vi har travlt. Især hvis vi er fra en stor familie
med mange søskende og lidt respekt.
Du var nødt til at spise hurtigt, Ikke?
Vi har refluks, vi spiser hurtigt, vi nyder ikke maden.
Men den skal være nærende, organisk, sund, ikke-fedende.
Vi er lidt af alt, styrker og mangler.
Vi er forskellige blandt os og omkring os.
Vores forhold til tøj, mad, alt tæller, det gør ondt og ødelægger os.
Derfor er vi så smadrede.
Især i voksenlivet, hvor vi ikke har uinteresserede venner.
Vi har kun venner af én grund. Fordi man skal have venner.
For en voksen har ikke venner for at more sig,
nej, vi voksne mødes for at brokke os.
Vi har ikke tid eller penge til terapi, så vi har venner.
Vi konkurrerer.
"Tænk dig bare, jeg fik Covid tre gange."
"Men du har en galdeblære, de fjernede min." Det er…
Og ikke engang at spise gør os lykkelige.
Voksenlivet er hårdt, og vi kan ikke mere tage selv de mindste beslutninger.
De mange valg stresser os.
Tidligere var der intet valg for kærlighed, mad, alt.
For kærlighed var der naboen, skolekammeraten eller fætteren.
Det var alt.
Nu har folk mange muligheder.
"Mennesker, venner, træer, mig selv, hvad som helst.
En mur, graffiti. Jeg giftede mig med graffitien."
Alt. Jeg mener…
Og her er vi så, os i midten.
Og i voksenlivet er mad nogle gange ikke bare mad.
Du har haft en lorteuge og vil have arepas,
for det er søndag, og din chef er et røvhul.
Du vil glemme, du er voksen, og spise arepas.
Og i de arepas vil du føle din mors kærlige arme.
Du vil have de arepas, du ikke behøvede betale for.
Du vil have de arepas.
Du vil have lugten af arepas eller tacos, eller hvad man spiser i din region.
Du vil have duften af hjemmelavede arepas.
Mindet om din mor, der lavede arepas fyldte med kærlighed
og sagde: "Den er ristet, ikke brændt. Spis op!" Ikke?
Det vil du have.
Nogle gange…
Man har gjort alt og opført sig ordentligt hele ugen.
Veganer mandag til tirsdag, kødædende onsdag til torsdag
og quinoa-fan fredag til lørdag.
Men det er søndag, og man vil have en hamburger.
Ikke?
Hør, den dag… Nej, ikke dag…
Nat, for en burger er noget, man tænker på om morgenen,
overvejer hele dagen og spiser om natten.
For så dumme er vi, ikke?
Hvis du den nat, du spiste den burger,
ikke vågner op med dyb fortrydelse i form af mavesyre,
med mavesækken i brand…
Hvis du ikke vågner ved et-tiden
med dyb fortrydelse i form af maveflammer,
fantaserer om, at mavesyrebrandmændene kommer
og sprøjter dig i ansigtet,
så har du ikke spist en burger.
Hvis du den nat, du spiste burgeren,
ikke vågner og har en ud-af-kroppen-oplevelse,
hvis du ikke finder dig selv uden for din krop kl. tre
og kigger ned og dømmer dig selv,
ydmyget i underbukser, trusser, boksershorts,
i køkkenet, ydmyget, sådan her,
mens du afmåler bikarbonat med den rest af energi, du har tilbage,
for at overleve,
har du ikke spist en burger.
Og hvis livet er en balance, så find den balance, der passer dig.
Vil du spise en burger? Spis den, kværn den ned.
Men gør det det værd, gør det til en særlig dag.
Gør det til burgerdagen.
Bestil den mest klamme, ordinære og skadelige burger, du kan få fat i.
Den burger, du har set på menuen tusind gange og tænkt:
"Hvem spiser det lort?" Det gør du i dag!
Kværn den ned. Med alt fyldet. Sig ja til alt.
"En mini-burger inde i burgeren?" Ja, ned med lortet!
Burger i syv etager, ordinær, fedtet.
Lad den låse barndomsminderne op, den dråbe vaniljeis, der…
Spis den!
Så stor, at man skal mase den med albuen,
så den kan komme ind i munden.
Slug burgeren, for livet er balance.
Hvad skal vi balancere med?
Med vand.
Mange tak.
Tusind tak! Tak!
Mange tak!
Tekster af: Else Katrine Nielsen