Downloaded from YTS.MX
‫אני ליס פריירה,‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫נהגת משאית לכודה בגוף של אישה.‬
‫- ספיישל קומדיה של NETFLIX -‬
‫אני לא יודעת אם אני יפה ממש מכוערת‬ ‫או מכוערת ממש יפה.‬
‫אני גסה אך אלגנטית.‬
‫עם משכורת של עניים וטעם יקר.‬
‫רזה מאוד בעיני אנשים מסוימים. מעטים.‬
‫ושמנה מאוד בעיני אחרים. הרוב.‬
‫לא גבוהה מדי, לא נמוכה מדי.‬
‫אם אתם כמוני ואתם בדיוק באמצע,‬
‫בואו איתי, כי אתם…‬
‫- ליס פריירה מציגה -‬
‫ממוצעים.‬
‫ערב טוב לכולם, לכולן ולכולם.ן!‬
‫לכולם, לאימא שלי.‬
‫ערב טוב לכל מי שנמצא כאן‬ ‫ולאלה שצופים בי בנטפליקס.‬
‫תודה.‬
‫איפה הנשים שבאו לפה לבד הערב?‬
‫אני יודעת.‬
‫לומדים הרבה על אנשים‬ ‫כששומעים אותם משתתפים.‬
‫שומעים אצלן תשוקה.‬
‫״הנה אני כאן, מבייצת!‬ ‫לעזאזל, הנה אני כאן.״‬
‫שומעים מחויבות.‬
‫שומעים תשוקה לחיים. פתיחוּת.‬
‫״יקום, המטר עליי את כל ברכותיך.״‬
‫מי הגיע לכאן עם קבוצת חברים?‬
‫רואים? לומדים על אנשים הרבה כשמקשיבים להם.‬
‫כאילו, איזה בלגן!‬
‫אתם לא מבינים.‬ ‫חלק חשבו, ״מה אנחנו? אני לא יודע״.‬
‫לעומת זאת, תקשיבו לזה.‬ ‫מי הגיע לכאן עם בן או בת זוג?‬
‫אין מקום לספק.‬ ‫״עם בת זוג? הנה, אני אוהב אותה.״‬
‫כאן אין מקום לספק,‬ ‫כי כבר הייתה ביניהם מריבה,‬
‫תהליך הסתגלות.‬
‫זה כמו נעל ישנה שכבר מותאמת לכף הרגל שלך.‬
‫היא כבר לא עושה לך יבלות,‬ ‫היא כבר למודת קרבות.‬
‫שיחות הן הדרך‬ ‫להכיר את האנשים שאתם אוהבים ושתמיד תאהבו,‬
‫אבל הדרך לחזק את הקשר היא לריב.‬
‫אל תחפשו מישהו שיפנק אתכם, שיהיה קשוב.‬
‫החרא הזה נגמר תוך שנתיים,‬ ‫וגם זה רק אם אתם נראים טוב!‬
‫חפשו מישהו שאומר לכם דברים יפים,‬
‫שמענג אתכם…‬
‫גם זה נגמר מהר.‬
‫ושיודע לריב כמו שצריך.‬
‫מישהו שאתם יכולים לריב איתו‬
‫ולהגיד, ״היי, אתה יריב ראוי״.‬
‫אין דבר גרוע יותר‬ ‫ממישהו שתמיד נותן לכם לנצח.‬
‫איזה אידיוט שאומר… ״כן, אני אוהב אותך״.‬
‫ואתם אומרים, ״אוי.‬
‫״חבל!״‬
‫בהופעה הקודמת שלי‬ ‫שצולמה לנטפליקס, הייתי בהיריון.‬
‫ממש בהיריון!‬
‫אני נשבעת שאני כבר לא.‬
‫כבר מזמן אני לא יכולה להשתמש בתירוץ הזה‬
‫ולצפות שיגידו, ״טוב, היא בדיוק ילדה״.‬
‫הוא כבר מדבר, הוא בן שלוש, הוא…‬
‫עכשיו זו כבר אשמתי.‬
‫ואני אוהבת את זה. אני אוהבת להיות אימא.‬
‫מה שאני פחות אוהבת, מה שדורש ממני הסתגלות,‬
‫הוא כל מה שמגיע עם אימהוּת.‬
‫אף פעם לא ידעתי‬ ‫לספור את הגיל של הבן שלי בחודשים.‬
‫אני לא יודעת כלום על הדברים הטיפשיים האלה.‬
‫אני לא אוהבת‬ ‫להתכתב בקבוצות הוואטסאפ האלה וכל זה.‬
‫וכל החוגים האלה…‬
‫אף פעם לא לקחתי אותו‬ ‫לחוג זחילה וכל החרא הזה.‬
‫להיות אימא בדור שלנו‬ ‫זה מלחיץ פי שלושה מאיך שזה היה פעם.‬
‫כי אימהות בדורות קודמים‬
‫היו יכולות ללדת ופשוט להיות אימהות.‬
‫בפרטיות.‬
‫נקודה.‬
‫אנחנו לא.‬
‫אנחנו עושות את אותם הדברים,‬ ‫אבל צריכות להיות אימהות בפומבי.‬
‫כי היום כולנו חיות כאילו אנחנו משפיעניות.‬
‫יש לך שבעה עוקבים,‬ ‫את מעלה סטורי וכותבת, ״זה בשביל כולכם״.‬
‫כי ככה אנחנו.‬
‫נכון?‬
‫ואחת ההחלטות החשובות‬ ‫שהייתי צריכה לקבל אחרי שילדתי את הבן שלי‬
‫הייתה אם להעלות תמונה שלו.‬
‫זו החלטה שצריך לקבל בדור שלנו.‬
‫ואני החלטתי שלא.‬
‫״הוא בטח ילד ממש מכוער,‬ ‫למה היא לא מעלה תמונה שלו?״‬
‫״הוא בטח לא נראה כמו אבא שלו.‬
‫״#פרוצה.״‬
‫אז את אומרת, ״טוב, אני אשתף.‬
‫״אימהות בונות קהילה כשהן משתפות.‬
‫״אז אעלה תמונה שלי מניקה את הילד.״‬
‫הנקה… הנקה היא דבר יפהפה.‬
‫״אישה אקסהיביציוניסטית ארורה‬
‫״שמשתמשת בהנקת התינוק שלה‬ ‫כתירוץ לחשוף את הציצים.‬
‫״פרוצה, פרוצה, #פרוצה.״‬
‫״היא מנצלת את הילד התמים הזה‬ ‫כדי לחשוף את עצמה בפומבי.‬
‫״הציצים שלה מכוערים,‬ ‫הם פוזלים, נוטים לצדדים.‬
‫״ברכות ואיחולים.״‬
‫פשוט אי אפשר לנצח.‬
‫אין שום דרך לנצח.‬
‫נכון?‬
‫אז את אומרת, ״הן צודקות לגבי הציצי,‬ ‫לכל אחד מותר להביע דעה.‬
‫״אני אעלה תמונה שלי מאכילה אותו מבקבוק.״‬
‫״אישה ארורה, כלבה בלתי נסבלת,‬
‫״את פוגעת בחברה‬
‫״כשאת מונעת מהיצור היפהפה הזה‬ ‫את החיבור המיוחד של פטמה ופה‬
‫״שיהפוך אותו לאדם טוב.‬
‫״הוא יגדל להיות פושע.‬
‫״ברכות ואיחולים למשפחתך ובני ביתך.״‬
‫לא!‬
‫אין שום דרך לנצח.‬
‫אנחנו דור מוזר מאוד וקשה מאוד.‬
‫ותקופת הזמן הבודדה ביותר‬ ‫היא זו שעוברת על אישה שכרגע ילדה.‬
‫כי היא לא מזדהה עם המציאות‬ ‫שנשים אחרות מציגות ברשתות החברתיות.‬
‫את משתגעת שם.‬
‫אחרי שאנחנו יולדות‬ ‫אנחנו משוגעות יותר מהרגיל.‬
‫ההורמונים שלנו משתגעים,‬
‫הציצים שלנו סדוקים,‬
‫הגוף שלנו מלא תפרים.‬
‫את לא יודעת מה או מי את, איך, מתי.‬
‫אמרו לך, ״כשתינוק נולד, נולדת גם אימא״.‬
‫שטויות!‬
‫ואת מרגישה זוועה, את מניקה.‬
‫זה לוקח 45 דקות.‬
‫יש לך הרבה זמן לחשוב על הרבה דברים.‬
‫״לולה הפרה…‬
‫״ללולה הפרה יש ראש ויש לה תחת.‬
‫״עדיין יש לה תחת כי היא לא ילדה.‬
‫״לולה הפרה לא נשואה.״‬
‫את…‬
‫את כל כך עייפה.‬
‫וכשאת לא ישנה ולא אוכלת טוב, את משתגעת.‬
‫אתם לא עושים טובה לאף אחת‬ ‫כשאתם מבקרים אותנו בביה״ח מייד אחרי הלידה.‬
‫חכו שנתאושש קצת.‬
‫אל תהיו חטטנים. אל תקפצו לבקר.‬ ‫אין לכם מה לחפש פה.‬
‫נכון? ואל תספרו לאישה בהיריון בדיחות.‬
‫חברים באים, מצחיקים אותנו, ואנחנו…‬
‫לא!‬
‫״אלוהים, עזור לי.‬
‫״איזה יופי…‬
‫״שישו קם לתחייה, לא?‬
‫״ביום השלישי.‬
‫״נשמע לי נחמד למות לשלושה ימים.‬
‫״שלושה ימים.‬
‫״אם את נראית טוב אחרי שמונה שעות שינה,‬ ‫תארי לעצמך איך תיראי אחרי שלושה ימי מוות.‬
‫״זה ייתן לאנשים זמן להעריך אותך.‬ ‫להגיד, ׳היא הייתה אישה נפלאה׳.‬
‫״זה ייתן להם זמן להגיד,‬ ‫׳היא הייתה האישה של חיי,‬
‫״׳אם היא לא הייתה מתה,‬ ‫הייתי מציע לה נישואין.׳‬
‫״שלושה ימים.‬
‫״ואז תחזרי עם תסרוקת יפה, לבושה לבן.״‬
‫את משתגעת!‬
‫ההורמונים שלך משתגעים,‬ ‫וגם הגוף שלך, והמוח שלך.‬
‫אף בגד לא עולה עלייך.‬ ‫רק ילדת, ואת צריכה למצוא בגדים.‬
‫כי על פי החוק בקולומביה‬
‫חייבים להנפיק לילדים תעודת לידה‬ ‫מייד לאחר הלידה, כן?‬
‫ולתת להם שם שהם ישנאו לשארית חייהם.‬
‫הם ישנו את השם.‬
‫הם לא יישארו עם ״ליסת ג׳והנה״,‬ ‫זה ארוך מדי.‬
‫״ליסת ג׳והנה פריירה אורדונייז״‬ ‫זה ארוך מדי.‬
‫את מוצאת שם קצר יותר, קליט יותר. בים, באם.‬
‫בום.‬
‫אחותי. למישהי שצוחקת שם יש שם נוראי.‬
‫כי אנחנו לטינים,‬ ‫וללטינים יש טעם נורא, אין לנו גבולות.‬
‫תראו אותי. אני חושבת, ״יש לי שש טבעות,‬ ‫אני אענוד את כולן כי זו ההופעה שלי״.‬
‫הצמה וכל זה, כאילו…‬
‫עם הצד הזה‬ ‫אני יכולה לפלוש לכפר ויקינגי עם החברים.‬
‫ועם זה אני יכולה להיות מרשעת בטלנובלה.‬
‫כאילו… את רוצה הכול.‬
‫אז אנחנו בנקודה בהיסטוריה‬
‫שבעיניי יש בה יותר מדי גירויים,‬ ‫כמו ילד שאת מפעילה יותר מדי.‬
‫״בואי נצייר ציורים״, ואני מציירת איתו.‬
‫אני מציירת פרצופים, בלונים, מים, הכול.‬
‫ובחצות, הילד…‬
‫בדור שלנו יש יותר מדי גירויים.‬
‫אנחנו דור הביניים.‬
‫ההורים שלנו לא קיבלו אהבה כילדים,‬ ‫אז הם הרעיפו עלינו אהבה כשגדלנו.‬
‫נדפקנו.‬
‫כי היו לנו הורים טובים‬ ‫אז אנחנו חייבים להיות ילדים טובים.‬
‫וההורים שלנו יודעים את זה.‬
‫אז במהלך המגפה, הבידודים והסגרים,‬
‫הבנו שהם הילדים החדשים שלנו.‬
‫אנשים מהדור הזה הם הילדים החדשים.‬
‫הם לא מתנהגים כמו הורים,‬ ‫כי הם היו צריכים להתבגר מהר.‬
‫מוקדם מדי, כשהיו צעירים מדי.‬
‫הם התחתנו בגיל עשרים ומשהו,‬ ‫לא היו להם חיים.‬
‫אז אחרי גיל 40 או 50,‬ ‫הם מתנהגים כמו בני נוער.‬
‫הם גדלים כל כך מהר…‬
‫ההורים הם הילדים החדשים.‬
‫כי אנחנו משקיעים ומתאמצים מאוד‬
‫ללמד אותם את מה שהם צריכים לדעת‬ ‫כדי להסתדר בעולם המודרני.‬
‫את חוסכת כסף, קונה להם טלפון נייד משוכלל.‬
‫את משקיעה זמן וכסף ומכינה להם מדריך,‬
‫סרטון איטי, בהילוך איטי,‬
‫כדי שהבם יבינו, כן?‬
‫ולמה אנחנו מתאמצים כל כך?‬ ‫כדי שהם לא יענו לטלפונים שלנו.‬
‫כי אם יש מישהו…‬
‫יש לך מקרה חירום.‬
‫הם אומרים לך, ״מתוקה,‬ ‫את יודעת שתמיד אהיה שם בשבילך״.‬
‫שטויות!‬
‫ברגע שאת יוצאת מהבית של ההורים,‬ ‫הם לא רוצים שום קשר איתך.‬
‫נמאס להם, ואת מבינה אותם.‬
‫אבל הם אף פעם לא עונים לנו לטלפון.‬
‫התירוץ הוא,‬ ‫״מתוקה, אני לא מבינה בטכנולוגיה״.‬
‫זה שקר, גברת!‬
‫ראיתי אותך שולחת סטיקרים של טוויטי.‬
‫כאילו…‬
‫אנחנו מבינים אותם.‬
‫עכשיו אני מבינה הרבה דברים.‬
‫כשאת מתבגרת, כשאת נעשית מבוגרת…‬
‫בעצם, הדור שלי, אנחנו לא מבוגרים אמיתיים.‬
‫אנחנו אנשים מבוגרים, בגיל של מבוגרים,‬
‫אבל אנחנו לא בוגרים.‬
‫באמת.‬
‫אני בת 35 ויש לי ילד.‬ ‫מה זה החרא הזה, נכון?‬
‫אני יודעת, אנחנו בהכחשה.‬
‫זה העניין.‬
‫המבוגרים של היום‬ ‫הם לא כמו המבוגרים של הדורות הקודמים.‬
‫כי כשהייתי קטנה, אישה בת 35 הייתה זקנה.‬
‫כשהיית ילדה וראית מישהי בת 35,‬ ‫חשבת, ״היא תמות בעוד שבועיים״.‬
‫עכשיו כבר לא. אני לא זקנה.‬
‫את מבוגרת, אבל את לא בוגרת.‬
‫אנחנו מנהלים חיים של מבוגרים,‬
‫יש לנו עבודות של מבוגרים,‬ ‫משכורות של מבוגרים,‬
‫בשביל מה?‬ ‫כדי לבזבז אותן על שטויות של בני נוער.‬
‫כי זה מה שאנחנו.‬
‫אנחנו לא בוגרים.‬
‫אנחנו אנשים שמסרבים להתבגר.‬ ‫זה ממש קשה לנו.‬
‫אנחנו מבוגרים מבחוץ וילדים מבפנים.‬
‫ואני מבינה אותנו, כי לא קל להתבגר.‬
‫וכבר בתור ילדים קטנים,‬ ‫לוחצים עלינו להתבגר.‬
‫שיחת חובה של מבוגר עם ילד,‬
‫של מבוגר שלא יודע לתקשר עם ילדים,‬
‫״מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?״‬
‫אם היינו יודעים אז‬ ‫את מה שאנחנו יודעים עכשיו, היינו אומרים,‬
‫״ממש לא! אני לא רוצה להיות גדול!״‬
‫נכון?‬
‫כל הזמן דוחפים אותנו‬ ‫לקבל החלטות פזיזות לגבי החיים שלנו.‬
‫אנחנו, המבוגרים של היום,‬ ‫סובלים מהמון חרדה, דיכאון,‬
‫הכול מואץ, הכול דחוף.‬
‫הכול כל כך מהיר, והכול מאיץ כל הזמן.‬
‫אנחנו לא מסוגלים לסבול את 16 השניות‬ ‫שצריך להמתין בין פרקים.‬
‫הכול מהר, הכול עכשיו.‬
‫אבל אנחנו רוצים‬ ‫שהכול יהיה איכותי ויחזיק מעמד לנצח.‬
‫אנחנו בתקופה בהיסטוריה‬
‫שבה יש יותר מדי מוטיבציה,‬ ‫אופטימיות מוגזמת.‬
‫״מה אתה רוצה? בקש את זה מהיקום.״‬
‫״אם תבקש את זה מכל הלב,‬
‫״עם קצת התמדה ונחישות, אתה תקבל את זה.״‬
‫אנחנו דור ה״עזוב, שחרר, תזרום״.‬
‫מי מלמד אותנו, ״תמשיך, זה לוקח שנה״?‬
‫אף אחד לא אומר לנו את זה.‬
‫אם מערכת יחסים‬ ‫לא מוצאת חן בעינייך, ״תעזבי.‬
‫״אם הוא גורם לך לבכות,‬ ‫הוא לא ראוי לדמעות שלך.״‬
‫שטויות!‬
‫כי האנשים שאנחנו הכי אוהבים,‬ ‫הם אלה שהכי משגעים אותנו.‬
‫האנשים שאנחנו הכי אוהבים‬ ‫גורמים לנו לבכות הכי הרבה.‬
‫במיוחד הילדים שלנו.‬
‫האנשים שאנחנו הכי אוהבים‬ ‫הם האנשים שאנחנו הכי שונאים‬
‫פעם, פעמיים, שלוש פעמים בשבוע.‬
‫למשל, אם את נמצאת בזוגיות אוהבת‬
‫ואת לא שואלת את עצמך פעם או פעמיים בשבוע,‬
‫״לעזאזל, מה עשיתי עם החיים שלי?״‬
‫אז את לא אוהבת אותו.‬
‫אנשים, אה?‬ ‫אנחנו מתנהלים מתוך אופטימיות מוגזמת.‬
‫״מה את רוצה להשיג? את יכולה לעשות הכול.״‬
‫כן, אבל לא.‬
‫נשמע נפלא, אני יודעת.‬ ‫וצריך את כל משפטי המוטיבציה האלה.‬
‫אבל האמת היא שאת לא יכולה לעשות הכול.‬
‫כי יש דברים שאנחנו לא טובים בהם.‬
‫אנחנו טובים במשהו אחד,‬ ‫השכן שלנו טוב במשהו אחר.‬
‫״לחלומות שלנו יש כוח:‬ ‫אם את חולמת על זה, זה אפשרי.״‬
‫כן, אבל זה קצת יותר קשה באמריקה הלטינית.‬
‫זה היה חלום הילדות שלי:‬
‫כשהייתי קטנה‬ ‫רציתי להיות מחליקה אמנותית על הקרח.‬
‫בקוקוטה, אנשים!‬
‫לאלה מכם שלא מכירים אותה, זו עיר…‬
‫כאילו…‬
‫רוב המדינות שלנו לא שמעו על עונות השנה.‬
‫בעיר שלי יש קיץ כל השנה, לעזאזל.‬
‫יום קר בשבילנו‬
‫הוא לעמוד מתחת לענף של עץ מנגו ב־38 מעלות.‬
‫אז בסדר.‬
‫״אל תאשימי גורמים חיצוניים,‬ ‫כל מה שאת רוצה תלוי רק בך.״‬
‫בואו נניח שזה נכון.‬
‫לא צריך להאשים גורמים חיצוניים.‬ ‫צריך לקחת אחריות.‬
‫מחליקה אמנותית, אני!‬
‫עם הרגליים הקצרות האלה.‬
‫החלקה אומנותית‬ ‫היא ספורט תחרותי שדורש ביצועים גבוהים.‬
‫ואנחנו צריכים להכיר את עצמנו.‬
‫תחלמו, אבל תכירו את עצמכם קצת לפני כן.‬
‫כדי שלא תבזבזו זמן על חלום בלתי אפשרי.‬
‫אני? ספורטאית תחרותית?‬
‫החיים שלהם דורשים 100% הקרבה.‬
‫אם למישהו מגיע כבוד והערצה, זה לספורטאים.‬
‫במיוחד ללטינים.‬
‫זה דורש המון הקרבה מזדיינת, נכון?‬
‫האנשים האלה אוכלים חזה עוף מבושל כל חייהם.‬
‫אני…‬
‫אני לא משתמשת בסמים ולא שותה אלכוהול,‬ ‫אבל התשוקה שלי היא אוכל, כאילו…‬
‫ועם קצת סלסה.‬
‫לא, באמת.‬
‫כן, צריך לחלום,‬ ‫אבל צריך גם להכיר את עצמנו.‬
‫לו רק היו גורמים לנו‬ ‫להיות מציאותיים כשהיינו קטנים,‬
‫פחות משולשים עם ניצבים ויתר‬
‫ויותר, ״במה את טובה? בואי, אני אלמד אותך״.‬
‫אין שום הכוונה מקצועית בבתי ספר.‬
‫זה או ״לחלום״, או ״כמה חבל״.‬
‫תכירו את עצמכם.‬
‫אני מכירה את עצמי‬ ‫מגיל צעיר מאוד, תודה לאל.‬
‫מגיל צעיר ידעתי מה יהיה המסלול שלי.‬ ‫בכל שיעור בבית הספר,‬
‫תמיד אמרו לי, ״פריירה, שם מאחור.‬
‫״פריירה.״‬
‫בקולג׳, ״פריירה. שתפי את כל הכיתה״. ותראו.‬
‫לא, באמת. קשה מאוד לחיות בשלווה,‬
‫במיוחד בימינו, כשלהיות מאושרים זו דרישה.‬
‫כן, עכשיו לכולנו יש למי להשוות את עצמנו,‬
‫וזה ממש רעיל.‬
‫אנחנו עוקבים אחרי מפורסמים‬ ‫שגורמים לנו לחשוב שהכול אפשרי. שטויות!‬
‫אם את רווקה,‬ ‫תמיד יש מישהי שטובה יותר ברווקות.‬
‫״היא רווקה, אבל היא נראית מעולה.‬
‫״היא מתעמלת ואוכלת פחות ממני.‬
‫״התדמית היא לא הכול, אבל היא נהנית יותר.‬
‫״היא משתכרת ויוצאת עם אוסטרלים.״‬
‫את אומרת, ״זה אפשרי״.‬ ‫את חווה רגע של אופטימיות. ״לכי על זה!״‬
‫״אני לא אתפשר על המוזר מהמשרד, לא ולא.״‬
‫״זה אפשרי.״‬
‫אני חוגגת יום הולדת עם חברות‬ ‫באזור שבו מבלים תיירים ותושבים זרים.‬
‫אנחנו יושבות,‬ ‫אני לוקחת את החברות הכי מכוערות שלי.‬
‫תמיד יש שם איזה אוסטרלי,‬ ‫קרוב־רחוק של האחים המסוורת.‬
‫אני אסתפק בטיפה מהדנ״א שלהם.‬
‫״זה אפשרי.״‬
‫האיש נמצא בקולומביה‬
‫כי הוא מייצר את המכונה‬ ‫שמנקבת חורים בכוסות קפה חד פעמיות.‬
‫ככה אנשים ממדינות מפותחות מתעשרים.‬
‫וזה חוקי.‬
‫״זה אפשרי.״ הוא דובר אנגלית.‬
‫אני שיכורה, אני דוברת אנגלית. ״זה אפשרי.״‬
‫אנחנו מדברים על חלומות,‬
‫לבקש דברים מהיקום וכל זה.‬
‫ואני באמת מאמינה שצריך לחלום הרבה,‬
‫לקוות הרבה, להשתוקק הרבה,‬ ‫להגדיר מטרות ולכוון אליהן, כן?‬
‫תגידי, ״לא, הוא לא בשבילי, אני רוצה יותר.‬
‫״אני רוצה את האוסטרלי שלי.‬ ‫או קולומביאני שנראה כמו אוסטרלי.״‬
‫את יכולה להשיג את גבר חלומותייך. בהחלט.‬
‫הבעיה היא לא החלומות,‬ ‫הבעיה היא איך שאנחנו חולמות.‬
‫״מחשבה יוצרת מציאות.״‬
‫זו המטרה, גבר חלומותייך.‬ ‫את יכולה להשיג אותו.‬
‫אולי לא תהיי אשתו הראשונה.‬
‫אולי תהיי אשתו השנייה או השלישית,‬
‫או המאהבת שלו לשנה וחצי.‬
‫אבל זה אפשרי. את יכולה להשיג את זה.‬
‫״מחשבה יוצרת מציאות.״‬
‫גבר חלומותייך נמצא שם.‬
‫אולי אין לו כסף יותר,‬
‫כי יקר להתגרש.‬
‫אולי הוא לא בריא במיוחד,‬ ‫כי הוא חגג המון כשהיה צעיר.‬
‫אולי…‬
‫אולי הוא במצב נורא.‬
‫אבל במצב כזה הם אסירי תודה.‬ ‫גבר חולה ועייף יהיה נאמן.‬
‫״מחשבה יוצרת מציאות.״‬
‫אנחנו דור הביניים.‬
‫וב״דור״ אני לא מתכוונת לגיל,‬ ‫כי אפילו הגיל כבר לא ברור.‬
‫רציתי להיות זקנה,‬ ‫אישה זקנה שמדברת עם צמחים.‬
‫רציתי את זה.‬
‫ואי אפשר להיות זקנה יותר,‬ ‫כי מאריכים את הנעורים כל הזמן.‬
‫״15 זה השמונה החדש.״‬
‫״20 זה ה־12 החדש.״‬
‫״25 זה ה…״‬
‫למה אתם רוצים להיות בני עשרים ומשהו‬ ‫אם זה הגיל הכי גרוע שיש?‬
‫אתם מתייסרים.‬
‫אתם נראים מעולה ולא יודעים את זה.‬ ‫אתם חופשיים ולא יודעים את זה.‬
‫עשיתי המון טעויות בשנות ה־20 לחיי,‬ ‫אחת מהן הייתה להיות חרוצה.‬
‫בשנות ה־20 לחיי עבדתי לקראת שנות ה־30.‬
‫יופי, אבל בזבזתי זמן.‬
‫לא טיילתי עם חברים.‬
‫לא השתרללתי…‬
‫הייתי ילדה טובה.‬
‫ומה שרע בזה הוא שהזמן לא מרחם עלינו.‬
‫כולנו בדרך לאותו המקום.‬
‫אין לי ראיות. העצה שלי לצעירים היא…‬
‫סליחה, הורים,‬
‫אבל אם מבקשים מכם תמונת עירום, תשלחו.‬
‫בעוד חמש או שש שנים‬ ‫תוכלו להשתמש באדם הזה כממליץ.‬
‫״תעשה לי טובה.‬ ‫שלחתי לך תמונת עירום שלי לפני שש שנים.‬
‫״בעלי לא מאמין שהייתי שווה.‬ ‫תוכל לשלוח לי אותה?״‬
‫״מחשבה יוצרת מציאות.״ נכון?‬
‫אנחנו דור הביניים, דור המעבר.‬
‫עברנו המון דברים מוזרים בחיינו.‬ ‫המגפה הייתה אחת מהם.‬
‫אבל עברנו גם שינויים מוזרים ולא פשוטים.‬
‫עברנו מאנלוגי לדיגיטלי.‬
‫היינו צריכים לנצח בקרבות שכבר שכחנו,‬
‫ועכשיו אנחנו חלשים יותר.‬
‫אנחנו, שסבלנו‬
‫את התקופה שבה בני הדודים שלנו‬ ‫כיסחו לנו את הצורה, וזה לא היה אסור.‬
‫אני לא יודעת לגביכם, חבורה של אריסטוקרטים,‬
‫עשירים מיום היוולדכם…‬
‫אבל אנשים כמוני, למשל,‬
‫לא יכולנו לקנות‬ ‫את ספר הלימוד לשיעורי אלגברה.‬
‫היינו מקבלים אותו משומש.‬
‫ואם לא, היינו קונים יד שנייה.‬
‫והוא היה מגיע עם מורשת,‬ ‫עם דנ״א, עם היסטוריה.‬
‫מאנשים שהיו בני 13, 14, אנשים ש…‬
‫היו בו ציצים, פינים, רכילות, דברים.‬
‫כדי לפתור משוואה, היית צריך לעבור…‬
‫״מה יש שם מתחת, זה X או Y?״‬
‫אנחנו דור הביניים.‬
‫וניתחתי את עצמי,‬ ‫מאחר שאני היחידה שרשאית לשפוט את עצמי,‬
‫כי אני חושבת שבימינו, דעות מנוצלות לרעה.‬
‫״זו דעתי. אם נעלבת, זה עלייך.״‬
‫״אני פשוט ממש ישירה.״ היי, את ממש כלבה.‬
‫לא.‬
‫זה לא הוגן.‬
‫את לא יכולה להשתמש באישיות שלך‬ ‫בתור תירוץ להעליב אנשים.‬
‫מה, הרגשות של אחרים לא נחשבים?‬
‫אבל הדור שלנו אשם,‬
‫האופטימיות וההעצמה המוגזמות שלנו.‬ ‫אני לא מדברת על העצמה נשית.‬
‫אנחנו תמיד אומרים,‬ ‫״מי אתה? אתה הכי טוב, מגיע לך הכול.״‬
‫״מי ראוי לך? אף אחד.״‬
‫שיט.‬
‫אז מי נורמלי, מי רגיל, מי ממוצע?‬ ‫אף אחד, נכון?‬
‫לדעתי אני ממוצעת.‬
‫אני מבוגרת ממוצעת.‬ ‫קראתי למופע הזה ״ממוצעת״.‬
‫אני באמצע.‬
‫אני לא גבוהה מדי.‬ ‫אף אחד לא רואה אותי ואומר, ״איזו ג׳ירפה!״‬
‫אני גם לא נמוכה מדי.‬ ‫אף אחד לא אומר, ״איזו פיצית!״‬
‫אני לא מכוערת מספיק כדי שנטפליקס יגידו,‬
‫״בואו נפיק אופרת סבון שמבוססת על חייה.‬
‫״ונדובב אותה ל־37 שפות.‬
‫״נשאיר אותה לנצח בעשרת הגדולים.‬
‫״נצפה בה מחדש כל שבועיים.״‬
‫לא.‬
‫אני גם לא יפה או שווה‬
‫ברמה שהחברה שלך תגיד,‬ ‫״אנחנו לא הולכים לראות את הפרוצה הזאת.״‬
‫נשים מחבבות אותי,‬ ‫מה שאומר שאני לא ממש יפה.‬
‫אף אחד לא הטיל ספק בהצלחות שלי.‬
‫כולם יודעים שעבדתי קשה בשביל מה שיש לי.‬
‫אז אני לא כזאת שווה.‬
‫אנחנו בעולם של קיצונים, הפכים קיצוניים.‬
‫או שזה קטן עליכם, או שזה גדול עליכם.‬
‫זה קרה לי כל חיי, הכול היה גדול עליי.‬
‫רק המכנסיים שאני אוהבת קטנים עליי…‬
‫כי באמת יש שני קצוות מנוגדים‬ ‫לדברים אוניברסליים.‬
‫בחינוך למשל, יש מצוינות קיצונית.‬
‫אומרים לנו,‬ ‫״אתם חייבים להצליח. מחשבה יוצרת מציאות.״‬
‫הקיצוניות שבה הילד…‬
‫בקולומביה הציון הכי גבוה הוא חמש.‬
‫הילד קיבל ״מצוין״ או חמש.‬
‫״הציון הכי גבוה, סנדרה.‬
‫״הילד קיבל חמש, איך לא?‬
‫״התפוח לא נופל רחוק מהעץ, סנדרה.‬
‫״בדיוק כמו אבא שלו.״‬
‫״מה נעשה עם הילד שלי, סנדרה?‬
‫״נמשכן את הבית, ניקח אותו לדיסני וורלד.‬ ‫מגיע לילד, סנדרה.״‬
‫ויש את הקיצון השני,‬ ‫הילד שקיבל ״בלתי מספיק״, אפס.‬
‫״אפס, סנדרה. אפס.‬
‫״כמה טיפש צריך להיות‬
‫״כדי לקבל אפס?‬
‫״לא אפס נקודה משהו,‬ ‫הוא אפילו לא קיבל נקודות על התנהגות.‬
‫״הוא כמו רוח רפאים בכיתה.‬
‫״ניתן לחוש בו, אך לא לראות אותו.‬
‫״סנדרה, התפוח בהחלט לא נופל רחוק מהעץ.‬
‫״הילד בדיוק כמו אימא שלו.״‬
‫ואני שואלת אתכם, אם אלה שני הקצוות,‬
‫מה עם הילד שעובר עם ציון 3.1, ״טוב״?‬
‫ההישג המחורבן שלו לא שווה כלום?‬
‫המאמץ שלו חסר ערך?‬
‫כן, תצחקו עליו.‬
‫האם אנחנו כל כך מוצלחים,‬
‫שאף פעם לא אמרנו, ביטאנו או שמענו‬ ‫את המשפט הבא בבית הספר?‬
‫״המורה…‬
‫״המורה, אנחנו לא לוקחים איתנו‬ ‫שום דבר לקבר.‬
‫״המורה, מה זו בשבילך נקודה עשרונית? כלום.‬
‫״בשבילי נקודה עשרונית‬ ‫היא העתיד שלי, המורה.״‬
‫נכון? קיבלנו רק חמישיות בכל המקצועות.‬
‫כי זה המוטו היום, ״אתם יכולים לעשות הכול״.‬
‫שטויות!‬
‫יש דברים שפשוט אי אפשר לעשות.‬
‫יש כישורים ויכולות שאין לנו.‬
‫ככל שתדעו מהם מוקדם יותר‬ ‫ותתמקדו בכישורים שיש לכם,‬
‫כך תחיו את חייכם עם פחות תסכול, נכון?‬
‫הקטע הזה,‬ ‫״אתה מצוין, אתה יכול לעשות הכול״.‬
‫כהורים, אנחנו מורישים לילדים‬ ‫את החרדה של הדור שלנו.‬
‫גיליתי את זה בעצמי.‬
‫את רואה את הילד מוחא כפיים לפי הקצב, אז…‬
‫״שיעורי תופים לילד גאון בן שנתיים וחצי.״‬
‫זה קורה.‬
‫נכון?‬
‫ההפך מהדור הקודם.‬
‫אז לא הבחינו בדברים כאלה.‬ ‫״אה, בן, אתה מנגן בסקסופון.״‬
‫כלום.‬
‫והדור הבא?‬
‫אי אפשר להגיד את זה‬ ‫לחתולים או לעציצים, אז…‬
‫אנחנו דור הביניים.‬
‫הדם שלנו לא כחול, אבל הוא O+.‬
‫איפה אנשי ה־O+ שלי?‬
‫כן, אנחנו זולים יותר.‬
‫אנחנו נפוצים יותר.‬
‫אבל בתאונה, מי מנצח?‬
‫לא תתפסו אותנו אומרים, ״בבקשה!‬
‫״בבקשה, תרמו דם. הדם שלנו נדיר.״‬
‫ממש לא! יש לנו דם בכמויות.‬
‫לכן זמינים לנו טיפולי פנים‬ ‫עם פלזמה עשירה בטסיות וכל החרא הזה.‬
‫דם זול.‬
‫פשוטי עם.‬
‫שושלת ענייה אבל גאה.‬
‫הדור שלנו ממש לא בוגר יחסית להורים שלנו.‬
‫אבל אנחנו הרבה יותר אחראים.‬
‫אנחנו מקדשים את העבר,‬ ‫״ההורים של פעם היו אנשים טובים יותר״.‬
‫שטויות. הם היו חסרי אחריות.‬
‫החוצפה! להביא 13 ילדים‬ ‫כשאתם מרוויחים שכר מינימום.‬
‫אבל קחו למשל את היחס שלנו לצמחים.‬ ‫אנחנו, דור הביניים.‬
‫פעם לאנשים היה יחס מושלם לצמחים,‬ ‫רגשי, אחראי.‬
‫הסבתות שלנו ידעו איך קוראים לכל צמח‬ ‫ולשם מה הוא נועד.‬
‫וכל הקשקושים האלה.‬ ‫הם ידעו את כל השמות, נכון?‬
‫הן השקו אותם וגזמו אותם כשהגיע הזמן.‬
‫הדור הזה, ״אין לי צמחים,‬ ‫בואו נציל את האמזונס״.‬
‫עוד אחריות עצומה.‬
‫ואנחנו, דור הביניים?‬
‫ציון 3.1.‬
‫אנחנו חושבים שיש לנו צמחים,‬ ‫כי יש לנו… מה?‬
‫תעזרו לי, מה יש לכם בבית?‬
‫קקטוס, נכון?‬
‫ואנשים אומרים, ״קקטוס? לא, יש לי סוקולנט״.‬
‫אחותי…‬
‫לפני חמש שנים זה היה עשב שוטה.‬
‫לא למדנו לאהוב אותו כי הוא יפה,‬
‫אלא כי הוא גורם לנו‬ ‫להרגיש טוב יותר עם עצמנו.‬
‫כי הוא נותן לנו את התחושה המוזרה‬ ‫שמשהו חי לא ימות לנו.‬
‫ושאנחנו לא מתים מבפנים,‬ ‫כי הצמחים האלה מסמלים חיוּת.‬
‫אם יש לכם סוקולנט או קקטוס, אין לכם צמח,‬
‫הם רק צריכים שלוש טיפות מים,‬ ‫שיכולות להיות דמעות, אחת לשלושה חודשים.‬
‫והם מכוערים!‬
‫הדור הקודם גידל צמחים יפים בתוך פחיות צבע.‬
‫לדור שלנו יש צמחים ממש מכוערים‬ ‫בעציצים ממש יפים.‬
‫העציץ הוא גולגולת מזהב.‬
‫זה דיוקן של הנסיכה דיאנה והשיער שלה…‬
‫והצמח, חתיכת מכוער.‬
‫אנחנו באמצע.‬
‫אנחנו דור הביניים. דור 3.1.‬
‫קחו למשל את הקיצוניות של היופי.‬
‫גם ליופי יש שני קצוות מנוגדים.‬
‫בקצה אחד יש את היופי הקלאסי,‬ ‫שהוא יופי חד משמעי.‬
‫ברור שבימינו‬ ‫אנחנו אוהבים להגיד שכולנו יפים.‬
‫כן…‬
‫אבל יש אנשים שאצלם זה יותר חד משמעי.‬
‫יש יופי קלאסי, בלתי מעורער.‬
‫אנשים שאתם רואים ואומרים,‬ ‫״אתה גבר יפה או אישה יפה״.‬
‫גברים שנראים טוב גם אחרי שהם מתגלחים.‬
‫סוג כזה של יופי.‬
‫נשים יפות שיש להן רגליים יפות, פנים יפות.‬
‫הן מאבדות את כל כספן, פושטות רגל,‬
‫קונות בגדים בחנויות יד שנייה,‬
‫חולצה בדולר שנראית עליהן כמו ורסאצ׳ה,‬
‫הן קושרות אותה, קורעות אותה,‬ ‫ונראות מעולה, אופנתיות.‬
‫כאלה אנשים.‬
‫ואני לא מדברת מקנאה.‬
‫אבל אני רוצה לשתף אתכם באבחנה מורפולוגית,‬
‫אנטומית, על פרופורציות.‬
‫איך בטן כזאת בכלל אפשרית?‬ ‫ובלי שום מאמץ, כזאת.‬
‫לעזאזל, כזאת.‬
‫איך בטן כזאת יכולה‬
‫להכיל את כל מה שצריך להיכנס לשם?‬
‫לבלב, קרביים,‬
‫שניים וחצי מטרים‬ ‫של מעיים ותכולתם צריכים להיכנס לשם.‬
‫קיבה, כבד,‬
‫כיס מרה, הכליות צריכות להיכנס לשם…‬
‫איך הכול נכנס, לעזאזל?‬
‫זה לא צלם אלוהים, זה לא אנושי.‬
‫אלה אנשי לטאה!‬
‫נכון?‬
‫וזה יופי קלאסי.‬
‫אבל יש גם את הקיצון השני של יופי,‬ ‫יופי מודרני, נכון?‬
‫יופי עכשווי.‬
‫יופי ״בלי תוויות״, שהוא תווית בפני עצמו.‬
‫תווית של ״אישה אמיתית״.‬ ‫אנחנו אומרות, ״גם כמוה אני לא נראית.‬
‫״אני לא אמיתית.״‬
‫זה יופי שונה.‬
‫זה יופי שמסתכלים עליו ואומרים, ״את…?״‬
‫״את…? מה את?״‬
‫לא יודעת, אנשים שיש להם סגנון,‬ ‫אלגנטיים, שנראים טוב.‬
‫שעור הפנים שלהם לא מושלם, אבל הם יפים.‬
‫עם פצעונים בצורת שביל החלב,‬ ‫משהו לא נורמלי.‬
‫הם נראים עליהם טוב.‬
‫הם לובשים פסים, משבצות, נקודות,‬ ‫נעלי ספורט עם טוקסידו, וזה נראה טוב.‬
‫אנשים כאלה.‬
‫יש להם סגנון. יופי חדש, יופי מודרני.‬
‫אז אני שואלת: אם אני לא מתאימה לכאן,‬
‫מסיבות ברורות…‬
‫היום זו לא דוגמה טובה.‬
‫כי היום אתם רוצים אותי,‬
‫אבל מחר תעיפו אותי‬ ‫כשתראו איך אני נראית על הבוקר.‬
‫אם אני לא שייכת לקיצון הזה, לאן אני שייכת?‬
‫לאמצע. יופי 3.1.‬
‫אנחנו, אלה שבאותו השבוע‬ ‫יכולים להיות גם יפים וגם מכוערים.‬
‫אנשים רגילים.‬
‫גברים רגילים עם גוף רגיל.‬
‫שלפעמים הם שמנמנים, שיש להם תחת שטוח.‬
‫רגילים.‬
‫נשים עם גוף רגיל, מידה 38C.‬
‫אני מתכוונת למידה של הגב, הקאפ הוא 34.‬
‫אבל זה יכול להיות שימושי,‬ ‫אפשר לשים בפנים דברים.‬
‫מה שמצחיק אותי‬
‫זה שהגוף שלנו צוחק עלינו.‬
‫אנחנו עושים לו המון דברים, אנחנו מתלוננים,‬
‫אנחנו זורקים עליו המון חרא,‬
‫מוחצים אותו, גורמים לו לסבול.‬
‫לעזאזל, מחוכים הם הוכחה חיה.‬
‫אין דבר אירוני יותר מהגוף המזדקן שלנו,‬
‫כי אנחנו יכולים לעשות הכול,‬
‫אנחנו יכולים לעשות הכול‬ ‫כדי לזכות בעוד כמה שנות נעורים,‬
‫אבל לא משנה מה נעשה,‬ ‫הגוף שלנו יזדקן, נכון?‬
‫ואנחנו מזדקנים מאז ומעולם.‬
‫הדבר שהכי מצחיק אותי‬ ‫הוא הרגע שבו נעשינו מודעים לגוף שלנו‬
‫והתחלנו להרגיש ביטחון וחוסר ביטחון.‬
‫גיל ההתבגרות, או תחילת גיל ההתבגרות,‬ ‫כשרק התחלנו להתבגר מינית.‬
‫השלב הזה נורא במיוחד לגברים.‬
‫כי הם מכוערים בגיל הזה, פשוט מכוערים.‬
‫עם אפים גדולים, מוזרים כאלה,‬ ‫עם ראש גדול וגוף קטן.‬
‫נכון? וכל הגברים בגיל הזה רצו…‬
‫היו להם שפמפמי בר מצווה כאלה…‬
‫הם רצו שפם גברי,‬ ‫זקן עבות, פאות לחיים מלאות,‬
‫גב רחב, זרועות גבריות ושריריות,‬
‫רגליים גבריות, שיער חזה…‬
‫וכשהשנים חולפות,‬ ‫מי מקבל את מה שהגברים רצו?‬
‫אנחנו הנשים!‬
‫הזדקנות היא אירונית,‬
‫כי בגיל צעיר, אנחנו, הנשים,‬ ‫רצינו שיגדלו לנו…‬
‫לכן דחפנו צמר גפן,‬ ‫את הגרביים של אבא, הכול כדי…‬
‫רובנו, נכון?‬
‫כמובן, יש נשים מתורבתות יותר שרצו ספרים,‬ ‫אבל אני רציתי ציצים.‬
‫ומה שמצחיק הוא שהציצים שרצינו,‬
‫זקופים, עגולים, ויפים,‬ ‫מי מקבל אותם עם חלוף השנים?‬
‫אין ציצים יפים יותר‬
‫מציצים של גבר בן 62 ומעלה.‬
‫הם כל כך יפים.‬
‫יפהפיים.‬
‫הם זקופים, עגולים, הפטמה המקסימה הזו.‬
‫הם חמודים, כמו גורי ציצים.‬ ‫הם חדשים. ממש מגניב.‬
‫אנחנו אנשים רגילים,‬ ‫אנחנו בדיוק באמצע בהמון דברים.‬
‫אבל אנחנו גם חיים בהכחשה,‬ ‫אנחנו מרגישים שאנחנו מוזרים.‬
‫כי אנחנו תמיד קונים‬ ‫את האמיתות המוחלטות, את המשפטים האלה,‬
‫״תצטיין, אתה מסוגל, אתה מדהים, נפלא.״‬
‫״מי ראוי לך? אף אחד.‬ ‫זו לא בדידות, זה ידע.״‬
‫אני לא רוצה להכיר את עצמי יותר.‬
‫אנחנו באמצע.‬
‫ובקיצון הזה תמיד יש מישהו שעושה טעות,‬
‫ומתוך הטעות הזו נולדת הזדמנות.‬
‫מתוך הטעות הזו נולד קעקוע, ״חוסן״.‬
‫מתוך הטעות הזו נולד ספר, הרצאה.‬
‫״עשיתי טעות פעם, ולמדתי לקח,‬
‫״הלקח שקידם אותי בעולם ההצלחה.״‬
‫אנשים מהקיצון הזה, כן?‬
‫ובקיצון השני, אלה שעשו טעות,‬
‫״אני לא יכול להתגבר על זה‬ ‫כי עמדתי להיות שחקן כדורגל.‬
‫״הייתי טוב בבית הספר, המנהל דפק אותי.״‬
‫ובקשר לטעויות, אנחנו שבאמצע,‬
‫אנחנו שבאמצע, ה־3.1, ה־O+.‬
‫אנחנו עושים טעות, ומה אז?‬
‫אנחנו חוזרים עליה.‬
‫פעם, פעמיים, אנחנו עושים את הטעות הזאת.‬
‫שוב ושוב, כמה פעמים שצריך עד שהיא נשחקת.‬
‫״תפסיקי להתקשר, כלבה.״‬ ‫אנחנו עושים את הטעויות האלה.‬
‫וגם באהבה יש קצוות מנוגדים.‬
‫יש אהבה קלאסית,‬
‫אהבה של מחזות‬ ‫שמתבטאת בצורה הכי רומנטית שיש,‬
‫אהבה סוערת בין שני אוהבים צעירים.‬
‫אהבה רומנטית,‬ ‫שייקספיריאנית, ״רומיאו ויוליה״.‬
‫אם לא קראתם - גם אני לא, אבל הנה תקציר:‬
‫זה כזה, ״יוליה…‬
‫״ראיתי אותך על המרפסת.‬
‫״אני אוהב אותך.‬
‫״אני לא מכיר אותך, אני לא יודע כלום‬ ‫על הרגשות שלך ועל הערכים שלך.‬
‫״אני לא יודע עלייך כלום,‬ ‫אבל אני בוחר לאהוב אותך כי את יפה.‬
‫״יוליה, אני כל כך אוהב אותך,‬
‫״שמבחינתי המשפחות שלנו‬ ‫יכולות להרוג זו את זו.‬
‫״שידקרו את אימא שלי, למי אכפת?‬
‫״כי אני אוהב אותך על אף שאני לא מכיר אתך.‬
‫״אם אפשוט את הרגל, תיתני לי כסף?‬
‫״אם אחלה, תנגבי לי את התחת? אני אוהב אותך.‬
‫״ואם לא יאפשרו לנו לאהוב זה את זה,‬ ‫נהרוג את עצמנו, יוליה.״‬
‫זו אהבה רומנטית וסוערת.‬
‫אהבה קלאסית, נכון?‬
‫ובקצה השני יש אהבה מודרנית, אהבה שקולה,‬
‫אהבה של שני אנשים חושבים‬
‫שני אינדיבידואלים‬ ‫שהחליטו לצאת לדרך משותפת.‬
‫אם תשאלו אחת מהם,‬ ‫״את עדיין מרגישה כלפיו את הרגשות האלה?״‬
‫״תראו…‬
‫״אני קוראת את כתביה‬ ‫של חוקרת סוציולוגיה נוירופסיכיאטרית.‬
‫״היא גרמנייה.‬
‫״היא מסבירה שתחושה של ׳פרפרים בבטן׳‬
‫״היא למעשה חרדה.‬
‫״שאהבת אמת משרה עלייך שלווה.‬
‫״אז לשאלתך, הוא לא מפר את השלווה שלי.״‬
‫איזה מין אהבה מחורבנת זאת?‬
‫אהבה משעממת של פנסיונרים.‬
‫אהבה שנולדה בפנסיה,‬
‫אהבה שתמיד התנשקה כמו זוג נשוי.‬
‫אהבה שלא תעביר ביניכם מחלות.‬
‫ש…‬
‫החלק הכי טוב באהבה לאנשים ממוצעים…‬
‫הוא האהבה המבוהלת, החרדתית,‬ ‫שגורמת לך להרגיש, ״שיט!״‬
‫אהבה שגורמת לך להיות רזה,‬ ‫שהופכת אותך לאדם פחות טוב, לשקרן.‬
‫שגורמת לך לחזור הביתה מוקדם מהעבודה‬ ‫כדי למצוץ אהבה מהפה הזה.‬
‫אהבה עסיסית היא רעילה.‬
‫נכון?‬
‫רוב קשרי האהבה‬ ‫שאנחנו מביטים בהם בהערצה ואומרים,‬
‫״איזה קשר טוב, הוא החזיק מעמד חיים שלמים״‬
‫הוא לא בין אנשים‬ ‫שאהבו זה את זה באופן עקבי כל חייהם.‬
‫הקשרים האלה, ״אנחנו נשואים 80 שנה״.‬
‫על כמה פשלות הם היו צריכים להתגבר?‬
‫כי אני מאמינה שאהבת אמת,‬
‫וחקרתי את הנושא,‬
‫היא בין שני אנשים…‬
‫אני באמת מקווה שאלה שני אנשים.‬
‫אחד מהשניים האלה הוא תמיד זה שהתאהב ראשון,‬
‫היה מאוהב יותר מבן הזוג השני,‬
‫הרעיף על בן הזוג מחוות מקסימות‬ ‫והיה תלוי בו,‬
‫עשה דברים שבן הזוג לא עשה בעצמו,‬
‫עד שהוא שכנע את בן הזוג‬ ‫שלאהוב אחד את השני זה רעיון טוב.‬
‫ואז השני התאהב.‬
‫ברגע שהם מתאהבים זה מתחיל להתחלף.‬ ‫עכשיו תורך, עכשיו תורי.‬
‫נכון?‬
‫״אני אוהב אותך.״‬ ‫״אני לא אוהב אותך החודש. אתה אוהב אותי.״‬
‫פינג־פונג. פינג־פונג, בום!‬ ‫״מניאק!״ ״אני אוהב אותך.״ ״מניאק.״‬
‫זה בא והולך, זה…‬
‫אף אחד לא מודה בכך‬ ‫כי כולנו רוצים גרסה חמודה של אהבה,‬
‫גרסה רומנטית של אהבה,‬
‫גרסה שאנחנו גאים לדבר עליה ולהשוויץ בה.‬
‫כולנו רוצים שאהבה תהיה כמו לרחף על ענן,‬
‫כמו הסרטים שגדלנו עליהם,‬
‫כמו…‬
‫״בוקר טוב, אהובתי.‬
‫״קומי, מתוקתי. השמש זורחת.‬
‫״שיקרתי. תחזרי לישון, יקירתי.‬
‫״אני אסדר את הבלגן שהשארנו אתמול‬ ‫כשהיינו אחוזי תשוקה.״‬
‫״הו, אלוהים, מה זה?‬
‫״אלה תחתוני הבוקסר המלוכלכים של אהובי.״‬
‫״חלמתי על נשיקת האהבה‬
‫״ועל נסיך שמעניק לי אותה.‬
‫״אני בקשר יציב ומתמשך.‬
‫״כי התחלתי לתת לו‬
‫״רק אחרי חודש.״‬
‫סביר להניח שלא ככה זה יהיה.‬
‫ואני לא פסימית.‬
‫אנחנו כל הזמן מסתכלים‬ ‫על מערכות יחסים אחרות.‬
‫וברוב המקרים, ההשוואה לא הוגנת כלפינו.‬
‫כי אנשים שנמצאים בקצה הזה‬ ‫לא אשמים שהם נמצאים בו.‬
‫כי יש גורמים‬ ‫שלא מספרים לנו עליהם, כמו גנטיקה.‬
‫יש לנו גנים שונים.‬
‫המשפחות שלנו מגיעות ממקומות שונים.‬
‫אני מרכס האנדים. אני ממוצא ילידי, כן?‬
‫בני המואיסקה, האצטקים,‬ ‫האינקה, בני הטאינו, המוטילונים.‬
‫הם היו צריכים לטפס על ההרים האלה‬ ‫ולרדת מהם שוב ושוב.‬
‫לכן ללטיניות יש תחת גדול.‬
‫ויש לנו רגליים קצרות‬ ‫כי כשהולכים הרבה, הן לא גדלות.‬
‫לכל מה שעובר בתורשה יש מקור, נכון?‬
‫כשאנחנו משווים את עצמנו לאחרים,‬ ‫ההשוואות צריכות להיות הוגנות יותר.‬
‫ואני חושבת שלפעמים תמונות של אחרים‬
‫גורמות לנו לפקפק בעצמנו. נכון?‬
‫ומאחורי תמונה של אישה, למשל…‬
‫את מסתכלת על תמונה של אימא ואומרת,‬ ‫״יש לה בנות מתבגרות וילד קטן,‬
‫״ויש לה בעל עשיר שאוהב אותה.‬ ‫איך היא עושה את זה?״‬
‫את שואלת, ״איך היא עושה את זה?״‬
‫אני מאמינה שמאחורי התמונה יש סיפור.‬
‫כי אני מכירה את הסיפורים‬ ‫שמאחורי התמונות שלי.‬
‫ואני מדמיינת שמאחורי התמונה המאושרת הזאת‬
‫אולי יש…‬
‫״אנדריאה! קמילה!‬
‫״בואו הנה! מה קרה?‬
‫״אני מחכה לכן. איפה אתן?‬
‫״אתן לבושות?‬
‫״מה זה החרא הזה? תורידי את זה!‬ ‫את באודישן ל׳אונליפאנס׳?‬
‫״מה יש לך בשיער? את נראית כמו טרול.‬
‫״שיער ירוק? את לטינית!‬ ‫אף אחד כאן לא נולד עם שיער כזה.‬
‫״תתבגרי, מטומטמת! את כבר מספיק גדולה.‬
‫"בואי הנה מייד!"‬
‫״חיימה.‬
‫״ודניאל?‬
‫״תעזוב את הפלייסטיישן המזדיין!‬
‫״אתה האבא!‬
‫״היית אמור לעזור לי עם הילד‬ ‫לא לשבת פה ולשחק פיפ״א!‬
‫״היית גרוע בכדורגל אמיתי,‬ ‫ועכשיו אתה גרוע בפיפ״א!‬
‫״אני שמחה שהשופטים הארגנטינאים‬ ‫אומרים לך שאתה אידיוט!״‬
‫״אני ערה מארבע בבוקר.‬
‫״תרגלתי יוגה, כתבתי ביומן הכרת התודה שלי.‬
‫״החובות שלי.‬
‫״הכול, לעזאזל!‬
‫״ארבע ארוחות בוקר שונות כי הילדה טבעונית.‬
‫״טבעונית! והיא אוכלת עוף, בקר ונקניקיות!‬
‫״יש חיות מתות בחרא הזה!‬ ‫להיות טבעונית זה לא להרוג חיות, מטומטמת!‬
‫״והאדון רגיש ללקטוז.‬
‫״עכשיו אתה רגיש, כשאתה בבית.‬
‫״כי ברחוב ראיתי אותך‬ ‫אוכל פיצה וצ׳יזבורגר כפול.‬
‫״יש בזה לקטוז!‬
‫״חזרתי 15 שנה אחורה בהתקדמות מעמד האישה‬
‫״בגלל ארבעתכם, מנוולים!‬
‫״ואני לא יכולה לקבל תמונה משפחתית‬ ‫ביום הולדת 35 המזדיין שלי?‬
‫״בואו הנה מייד!‬
‫״תחייך, מטומטם,‬
‫לא יכולנו לממן טיול לקרטחנה‬ ‫בגלל הגשר השקוף לשיניים שלך.״‬
‫״המשפחה שלי, הברכה הגדולה של חיי.״‬
‫אי אפשר לדעת עד כמה אנשים אחרים רעבים.‬
‫אי אפשר לדעת מה שלומם באמת.‬
‫אי אפשר לדעת, נכון?‬
‫אפילו שגדלנו, ועכשיו אנחנו ״מבוגרים בערך״‬
‫מה שמאפיין את הדור שלי‬ ‫הוא שאנחנו מתגעגעים לאימהות שלנו.‬
‫עכשיו כשאני אימא, אני מבינה.‬
‫כשאת צעירה, את תמיד בקיצון הזה,‬
‫ואומרת, ״אימא, אל תתערבי לי בחיים.‬
‫״את לא תחליטי בשבילי,‬ ‫אני יודעת מה אני עושה.‬
‫״אל תתערבי בהחלטות שלי,‬ ‫כבדי את המרחב האישי שלי.״‬
‫ואז את מתבגרת, ויש לך ילד,‬
‫״אימא, בבקשה, אימוש.‬
‫״אני לא יודעת מה לעשות עם החיים שלי.‬
‫״תגידי לי, אני לא יודעת מה לעשות.‬
‫״אימא, תשכחי מהמרחב האישי.‬
‫״בואי לגור איתי.״‬
‫ורוב המבוגרים מהדור שלי רוצים תחליף אם.‬
‫אנחנו מרגישים שאנחנו צריכים עוד כמה שנים.‬
‫לכן אנחנו קונים שעון שהוא כמו אימא.‬
‫״תנשום, לך לישון, תתעורר.‬
‫״שב ישר, תצמח לך גיבנת.״‬
‫אתה כזה…‬
‫ומגדלים אותנו שוב ושוב.‬
‫לא רק המשפחה ובית הספר שלך מגדלים אותך,‬
‫גם הטעם שלך מגדל אותך, כל מה שאתה צורך.‬
‫הכול מעצב אותנו,‬ ‫צריך להיזהר במה שאנחנו צורכים.‬
‫צריך להיות בררנים.‬
‫החברים שלנו מגדלים אותנו,‬
‫השיחות הפילוסופיות‬ ‫שניהלנו איתם על מדרכה בארבע בבוקר.‬
‫הרבה דברים מגדלים אותנו, נכון?‬
‫האנשים שהיינו איתם ועזבנו אותם‬ ‫גידלו אותנו.‬
‫האנשים שעזבו אותנו גידלו אותנו.‬
‫״תודה. שאלוהים יברך אותך‬ ‫על כך שלא רצית אותי.״‬
‫והטעם שלנו מגדל אותנו.‬
‫בסרטים תמיד יש מסרים סמויים.‬
‫ואני אוהבת‬ ‫את התפקידים שנשים מקבלות בימינו,‬
‫דמויות נשיות חזקות וכו׳.‬
‫מה שאני לא אוהבת זה שעושים את אותו הדבר.‬
‫אז כדי שנשים יבלטו לטובה,‬ ‫מצרפים להן דמות ראשית נוספת של מניאק.‬
‫יש דמויות נשיות שעיצבו אותנו,‬ ‫או שלפחות עיצבו אותי‬
‫ועוד הרבה אנשים.‬
‫ואני לא אוהבת את הטיפול שהן קיבלו‬
‫כי אני מרגישה‬ ‫שהן מעבירות לנו את המסר הלא נכון.‬
‫אחת מהן היא הרמיוני גריינג׳ר‬ ‫מסדרת ״הארי פוטר״.‬
‫בעיניי, היא הדמות הכי מגניבה בסדרה.‬
‫צריך היה לקרוא לה סדרת ״הרמיוני גריינג׳ר״.‬
‫למה?‬
‫פשוט כי בלעדיה לא היה בכלל ״הארי פוטר״,‬ ‫היה רק חצי ספר.‬
‫הוא לא היה שורד בלעדיה.‬ ‫אני לא אומרת את זה מתוך פמיניזם, זו האמת.‬
‫הילדה הזו הייתה הכי מגניבה שיש.‬
‫והיא מייצגת אותנו,‬ ‫החנוניות עם השיער הבעייתי,‬
‫הבנות הדחויות.‬
‫ואהבתי את הדמות הזו,‬ ‫היא אישה שמעצימה אותנו.‬
‫ואנחנו חושבות,‬ ‫״הרמיוני כזו מגניבה״, ״אני הרמיוני״.‬
‫את קונה את חצאית הקפלים שלה.‬
‫אני מתלבשת כמו הרמיוני בגיל 35.‬
‫לא אכפת לי. אני מעריצה אותה.‬
‫ומה הסצנה האחרונה‬ ‫שהרמיוני גריינג׳ר מקבלת בסרטים?‬
‫יש בה סאבטקסט, מסר סמוי ורעיל.‬
‫הרמיוני לוקחת את הילדים שלה‬ ‫להסעה לבית הספר‬
‫עם בעלה השמן…‬
‫וזה רון!‬
‫היא התחתנה עם רון.‬ ‫הסאבטקסט: היא הרסה הכול.‬
‫הרמיוני, נראית על הפנים,‬
‫עם שיער מבולגן,‬ ‫שקיות מתחת לעיניים, לובשת חצאית ישנה.‬
‫כאילו שהסרט אומר, ״מי אמר לה להתחתן?״‬
‫היא הרסה הכול,‬ ‫היא דפקה לעצמה את הקריירה כמכשפה.‬
‫זה העונש שנשים מקבלות מהחברה.‬
‫אם אנחנו בוחרות להביא ילדים,‬ ‫המסר הוא, ״טוב, ציפינו שהיא תהרוס הכול.‬
‫״מה היא תעשה עכשיו, תגידו?״‬
‫וזה לא בסדר. פשוט לא בסדר.‬
‫יש דמויות נשיות‬ ‫שנותנות לנו השראה, והורסים אותן.‬
‫למשל, דאינריז טארגאריין מ״משחקי הכס״.‬
‫אם לא צפיתם, לא נורא.‬
‫זו סדרה על תככים, אי צדק,‬ ‫מחלוקות, פוליטיקה מלוכלכת.‬
‫בעצם אפשר…‬
‫לצפות בכל מהדורת חדשות‬ ‫באמריקה הלטינית, וזה זה.‬
‫דובבו את הסדרה לספרדית מקסיקנית.‬
‫זו הייתה טעות גדולה.‬ ‫חבל שלא דובבו אותה לספרדית קולומביאנית.‬
‫הבחורה נקראת דאינריז טארגאריין.‬
‫״מי אני? איך קוראים לי? מה שמי?״‬
‫״מלכת האש, מלכת ראשוני האדם‬
‫״אני לא נשרפת. אני האש.״‬
‫נכון? בקולומביאנית זה היה מגניב יותר.‬
‫והאישה הזאת היא הדמות הראשית בסדרה, בסאגה.‬
‫ומה הבעיה?‬
‫היא מנהיגה מלידה,‬ ‫אישה חזקה, עוצמתית, בלתי מנוצחת.‬
‫אבל בסדרה אנחנו מתמקדים בשאלה‬
‫במי היא תבחר כבן זוג.‬
‫ויש לה המון אפשרויות, זו הבעיה.‬
‫בעיה ענקית.‬
‫הראשון היה נישואי שידוך.‬
‫עם גבר שדווקא לא הייתה לי בעיה‬ ‫שישדכו לי אותו.‬
‫כאילו, ״אבא, אימא, תסגרו איתם.‬ ‫בואו ננהל משא ומתן בעניין ברגע זה״.‬
‫נכון?‬
‫״לעזאזל, הכריחו אותי להתחתן עם חאל דרוגו.״‬
‫היא התאלמנה בגיל 16, מפוצצת בכסף.‬
‫תסבירו למי שלא מכיר.‬
‫הגבר השני, כי יש לה כמה,‬
‫הוא מתנקש שפותר לה את הבעיות‬ ‫ומגיש לה את הראשים הכרותים של האויבים שלה.‬
‫״הגוף הזה שלך, קחי אותו.״ והיא לוקחת.‬
‫אבל היא מועצמת, ומשתעממת.‬
‫״ביי, שיהיה בהצלחה,‬ ‫התשוקה הזו מוגזמת בשבילי.״‬
‫האפשרות השלישית היא איש זקן.‬
‫ולא איזה קשיש מגעיל‬
‫כמו השכן מהחנות‬ ‫שנתת לו את המטבעות ועשה ככה. לא.‬
‫מביך.‬
‫זקן מגניב ולוהט שאוהב אותה.‬
‫הגבר השלישי הוא הגבר שצריך לבחור בו.‬
‫עם הראש, עם הלב ועם הבטן.‬
‫איש מגניב שאוהב ומעצים אותה.‬
‫הוא לא מתחרה בה, הוא לא כועס‬ ‫אם היא חזקה יותר, אם היא מנצחת.‬
‫איש שאוהב אותה,‬ ‫איש מצחיק שקורא ספרים, שכיף איתו, אבל…‬
‫״הוא נמוך מדי, לא?״‬
‫״יש לו ידיים קטנות.‬ ‫זה מוזר כשהוא חופן לי את הציצי.״‬
‫ככה אנחנו.‬
‫והאפשרות האחרונה, ג׳ון סנואו.‬
‫ואנחנו אוהבים אותו והכול, אבל הוא דביל.‬
‫הוא מחליף אידאולוגיה כל שבועיים.‬
‫״אוי, אני הבן של מה־שמו.״‬
‫״אוי, אני לא הבן שלו, נכון?‬ ‫אז עכשיו אני נזיר.״‬
‫״זיינתי פראית, עכשיו אני אחד מהפראים.״‬
‫בחור שכל הזמן משנה את דעתו.‬
‫אם לא צפיתם בסדרה,‬ ‫יש לכם בת דודה שהייתה עם אחד כזה.‬
‫והמסר כאן הוא שאת יכולה לעשות הכול,‬
‫אבל מה שחשוב הוא מי בן הזוג שלך בסוף.‬
‫שאגב, גם הורג אותך.‬
‫והאישה האחרונה שלי היא האלמנה השחורה.‬ ‫כזאת אישה קשוחה ומגניבה.‬
‫אם אתם לא יודעים מי זו,‬ ‫היא אישה שכולנו מכירים.‬
‫אישה קשוחה ומגניבה.‬
‫יש לה עבר אפל ומחורבן‬ ‫אבל היא החליטה, ״אני משאירה אותו מאחוריי״.‬
‫והיא הצליחה להגיע לצמרת של המקצוע שלה.‬
‫היא אמרה, ״אני אצליח בגדול״.‬
‫ואיך? בלי כוחות על בעולם של גיבורי על.‬
‫היא עשתה את זה עם בעיטות,‬ ‫אגרופים וחוכמת רחוב.‬
‫לבחורה הזו יש חוכמת רחוב, נקודה.‬
‫וכמו רוב הנשים שמראים לנו,‬
‫אם הקריירה שלך נהדרת,‬ ‫החיים שלך מחורבנים.‬
‫אין לה חיים, אין לה אפילו בית.‬
‫היו כבר 14 סרטים‬ ‫ולא ראינו את הדירה שלה פעם אחת.‬
‫היא תמיד במשרד או בבית של מישהו אחר.‬
‫״היי, אני דודה נטליה, יש לכם מרק?״‬
‫זה לא הוגן.‬
‫זה כאילו שאם תממשי את הפוטנציאל שלך,‬ ‫את תהיי לבד בסוף.‬
‫את תמותי, ולא יהיה מי שיבוא ללוויה שלך.‬
‫כלום.‬
‫תצטרכי לאכול את מה שיש במשרד,‬
‫המזון לגוף והמזון לנפש.‬
‫״אז מי רווק פה?״ מספר אחת, קפטן אמריקה.‬
‫כן, אני יודעת, השחקן…‬
‫הצליל הזה של בשר על הגריל…‬
‫אישה קינקית.‬
‫כן, השחקן, אבל לא הדמות.‬
‫הדמות, אם תבחנו אותה מקרוב,‬ ‫היא של בחור משעמם.‬
‫הוא לא מקלל, הוא לא יכול לטעות.‬
‫הוא בסדר גמור, נקי, עם ג׳ל בשיער.‬
‫הוא…‬
‫הוא נקי מדי.‬
‫הוא כמו מאמן כושר, אבל מורמוני, שלא…‬
‫לא יודעת, הוא טוב מדי.‬
‫חשוד!‬
‫אנחנו לטינו־אמריקאים.‬
‫לימדו אותנו לא לבטוח במה שקל מדי.‬
‫כשמשהו קל מדי,‬ ‫אתה חושב, ״אני אכנס לכלא״. ככה זה.‬
‫אז בחור טוב מדי, יותר מדי…‬
‫אפילו הוא רעיל. תחשבו על זה.‬
‫בחורה חייכה אליו לפני 80 שנה‬ ‫והוא לא מסוגל להתגבר עליה.‬
‫היא לא אמרה כלום, רק ״בוא נרקוד״.‬
‫הם אפילו לא רקדו.‬
‫והאפשרות השנייה‬ ‫של האלמנה השחורה היא הענק הירוק.‬
‫אם לא צפיתם בסרט,‬
‫לכולנו יש בת דודה שהייתה עם אחד כזה.‬
‫בחור רעיל.‬
‫הוא נעלם למשך ימים, שנים.‬ ‫הוא חוזר. היא צריכה ללכת לחפש אותו.‬
‫״אוי, נו, תירגע.״‬
‫והוא אפילו היכה אותה בפנים.‬ ‫הוא היה ירוק, אז לא אמרנו כלום.‬
‫״זה נורמלי. זה לא נחשב, כי הוא היה ירוק.״‬
‫הוא היכה אותה בפנים.‬
‫כי עמוק בפנים, כשאנחנו רואות אחד כזה,‬
‫לכל הנשים יש מחשבה מסוימת.‬ ‫זה משהו פנימי ומלוכלך שאנחנו מכחישות.‬
‫הפנטזיה שיש ל־99.9% מהנשים,‬ ‫שאפילו לא ידעתן שיש לכן.‬
‫גבר בגודל הזה.‬
‫״הוא יכול להרים אותי,‬ ‫הוא יגרום לי להרגיש רזה, גמישה.״‬
‫זו סטייה.‬
‫אבל הוא יהיה חסר תועלת.‬ ‫כי אם הוא יכעס, הוא ימחץ אותך.‬
‫״למחוץ, למחוץ.״‬
‫והמסר הוא, ״את יכולה לתחזק קריירה מצליחה,‬ ‫אבל אז תמותי לבד״.‬
‫איזה מין מסרים מחורבנים אלה?‬
‫אף פעם לא רואים‬ ‫אישה עם קריירה מצליחה ומשפחה.‬
‫אף פעם לא רואים גיבורת על בהיריון,‬
‫או מניקה את הילד שלה בזמן שהיא נלחמת ברשע.‬
‫וזה מה שאנחנו עושים,‬ ‫אנחנו אומרים לאנשים שיש רק שני קצוות.‬
‫שאם אתם באמצע,‬ ‫עם ההחלטות הרגילות שלכם, פישלתם.‬
‫נכון?‬
‫ולפעמים צריך לפשל.‬ ‫אם אלה פשלות, אז לפשל זה נהדר.‬
‫נכון? כי…‬
‫כי אנחנו מדברים הרבה על איזון.‬
‫אנחנו מדברים על שלווה פנימית.‬
‫אנחנו מדברים על המון דברים,‬ ‫אבל אז לא מתאימים את המציאות שלנו‬
‫למוצא שלנו, או לאפשרויות שלנו, נכון?‬
‫אנחנו מבקרים את עצמנו כל הזמן.‬
‫על מה שאין לנו,‬ ‫מה שלא עשינו, הטעויות שלנו.‬
‫כי מישהו אחר עשה יותר מאיתנו,‬ ‫או שעשה את זה מהר יותר.‬
‫אין לנו אפילו שלווה פנימית בזמן האוכל.‬
‫הדור שלנו לא אוכל בשלווה.‬
‫אנחנו דור הריפלוקס ודלקות הקיבה.‬
‫אנחנו אוכלים בחיפזון.‬ ‫במיוחד אם גדלנו במשפחה גדולה,‬
‫עם הרבה אחים ומעט כבוד.‬
‫היינו חייבים לאכול מהר‬ ‫כי ״זכות ראשונים״, נכון?‬
‫יש לנו ריפלוקס,‬ ‫אנחנו אוכלים מהר, אנחנו לא נהנים מאוכל.‬
‫ובכל זאת, אנחנו רוצים שיהיה מזין,‬ ‫אורגני, בריא, לא משמין.‬
‫אנחנו קצת מהכול, תערובת של יתרונות ופגמים.‬
‫יש גיוון בתוכנו ומסביבנו.‬
‫היחס שלנו לבגדים, לאוכל,‬
‫הכול נחשב, הכול כואב, הכול שובר אותנו.‬
‫לכן אנחנו כל כך דפוקים.‬
‫וזה נכון עוד יותר בחיינו הבוגרים,‬ ‫כי אין לנו חברויות נטולות אינטרסים.‬
‫יש לנו חברים מסיבה אחת בלבד -‬ ‫כי אנחנו צריכים חברים.‬
‫כי אדם מבוגר לא נפגש עם חברים כדי ליהנות.‬
‫אנחנו נפגשים כדי להתלונן.‬
‫אין לנו זמן או כסף ללכת לטיפול,‬ ‫אז אנחנו צריכים חברים.‬
‫וזו תחרות.‬
‫״תאר לעצמך: חליתי בקורונה שלוש פעמים.״‬
‫״אבל לך יש כיס מרה, לי הוציאו אותו.״ זה…‬
‫ואפילו אוכל לא משמח אותנו.‬
‫קשה להיות מבוגרים,‬
‫ואנחנו כבר לא יכולים‬ ‫לקבל החלטות חסרות חשיבות.‬
‫יש יותר מדי אפשרויות, והן מלחיצות אותנו.‬
‫בעבר, לאנשים לא היו אפשרויות שונות‬ ‫לאהבה, לאוכל, לשום דבר.‬
‫היו לנו שלוש אפשרויות לאהבה,‬
‫השכן, החבר מבית הספר,‬ ‫או בן הדוד מדרגה שלישית, שזה לא חטא.‬
‫זה הכול.‬
‫עכשיו לאנשים יש הרבה אפשרויות,‬
‫״אנשים, חברים, עצים, אתה בעצמך, כל דבר.״‬
‫״קיר, גרפיטי.‬ ‫התחתנתי עם הגרפיטי הזה.״‬
‫הכול, כאילו…‬
‫ואנחנו כאן, אלה שבאמצע.‬
‫ובחיינו הבוגרים,‬ ‫לפעמים אוכל הוא לא רק אוכל.‬
‫לפעמים, אחרי שעבר עלייך שבוע מחורבן,‬ ‫את רוצה ארפה‬
‫כי היום יום ראשון, כי הבוס שלך מניאק.‬
‫את רוצה לשכוח שאת מבוגרת ולאכול ארפה.‬
‫את רוצה להרגיש‬ ‫את החיבוק של אימא בארפה הזה.‬
‫את רוצה את חוויית הארפה,‬
‫ארפה שלא היית צריכה לשלם עליו.‬
‫את רוצה את הארפה הזה.‬
‫את רוצה ריח של ארפה, או של טאקו,‬ ‫או מה שאוכלים באזור שלכם.‬
‫את רוצה את הריח של ארפה תוצרת בית.‬
‫הזיכרון של אימא שלך‬ ‫מכינה את הארפה באהבה, מגישה לך אותו‬
‫ואומרת, ״הוא שחום, לא שרוף. תאכלי״.‬
‫את רוצה את זה.‬
‫לפעמים…‬
‫לפעמים עשית הכול והתנהגת יפה כל השבוע.‬
‫היית טבעונית בימים שני ושלישי‬ ‫ואכלת בשר בימים רביעי וחמישי,‬
‫וסגדת לקינואה בימים שישי ושבת.‬
‫אבל היום יום ראשון,‬ ‫ואת רוצה לאכול המבורגר.‬
‫נכון?‬
‫תראי, היום ש… לא, סליחה, לא היום.‬
‫הערב, כי המבורגר הוא משהו שאת רוצה בבוקר,‬ ‫מנהלת עם עצמך דיונים בנושא כל היום‬
‫ומחליטה בערב.‬
‫כי אנחנו כאלה טיפשים, נכון?‬
‫אם בלילה שאחרי אכילת ההמבורגר‬
‫את לא מתעוררת בחרטה עמוקה שמתבטאת בצרבת,‬
‫בין הקיבה לתריסריון, אש בוערת.‬
‫אם את לא מתעוררת באחת בלילה‬
‫בחרטה עמוקה שמתבטאת בלהבות קיבתיות,‬
‫ומפנטזת שהכבאי מהפרסומת לתרופה לצרבת נכנס‬
‫ומתיז מים על הפנים שלך,‬
‫לא אכלת המבורגר.‬
‫אם בלילה שאחרי אכילת ההמבורגר‬
‫לא התעוררת ועברת חוויה חוץ־גופית…‬
‫אם בסביבות השעה שלוש‬ ‫לא מצאת את עצמך מחוץ לגוף שלך‬
‫מביטה למטה ושופטת את עצמך,‬
‫מושפלת בתחתונים, בבוקסר,‬
‫במטבח, מושפלת, ככה,‬
‫שוקלת ביקרבונט עם מעט האנרגיה שנותרה לך‬
‫כדי לשרוד,‬
‫לא אכלת המבורגר.‬
‫ותשמעו, אם צריך איזון בחיים,‬ ‫חפשו את האיזון שמתאים לכן.‬
‫רוצה לאכול המבורגר? תאכלי אותו, תזללי.‬
‫אבל שיהיה שווה את זה,‬ ‫תחליטי שזה יום מיוחד.‬
‫תחליטי שזה יום ההמבורגר.‬
‫תזמיני אותו, ותוודאי שיהיה‬ ‫ההמבורגר הכי מושחת, הכי מגעיל‬
‫והכי מזיק שאפשר.‬
‫ההמבורגר שראית בתפריט אלף פעמים וחשבת,‬ ‫״מי אוכל את החרא הזה?״‬
‫את תאכלי אותו היום!‬
‫תאכלי אותו. עם כל התוספות. תגידי כן לכולן.‬
‫״מיני המבורגר בתוך ההמבורגר?״‬ ‫כן, תזללי אותו.‬
‫שיהיה בגובה שבע קומות,‬ ‫שיהיה מושחת, שומני.‬
‫תני לו לזמן זיכרונות ילדות,‬
‫טיפת גלידת הווניל ההיא…‬
‫תאכלי אותו!‬
‫שיהיה כל כך גדול‬ ‫שתצטרכי למעוך אותו עם המרפק‬
‫כדי שייכנס לפה שלך.‬
‫תזללי את ההמבורגר, כי צריך איזון בחיים.‬
‫ועם מה נאזן אותו?‬
‫עם מים.‬
‫תודה רבה!‬
‫תודה!‬
‫תודה רבה!‬
‫תרגום כתוביות: אדוה לנציאנו‬