Downloaded from YTS.MX
Ja sam Liss Pereira,
Official YIFY movies site: YTS.MX
kamiondžija zatočen u ženskom tijelu.
Ne znam jesam li ružna zgodna cura ili zgodna ružna cura.
Greza, a ipak elegantna.
S plaćom siromašnog muškarca i skupim ukusima.
Vrlo mršava za neke (nekolicinu)
i vrlo debela za druge (većinu).
Ni previsoka ni preniska.
Ako ste poput mene, ako ste i vi točno u sredini,
pođite sa mnom u…
LISS PEREIRA U…
…odrastanje.
Dobra večer, dame i gospodo, rodno neutralni.
Svima, mojoj mami.
Dobra večer svima koji ste ovdje i koji me gledate na Netflixu.
Hvala.
Gdje su žene koje su večeras došle bez pratnje?
Znam.
O ljudima puno naučiš kad čuješ kako sudjeluju.
Čujem puno strasti.
„Evo me, ovuliram! Ovdje sam, jebote!”
To je posvećenost.
To je stremljenje životu. Otvorenost.
„Svemire, zasipaj me blagoslovima.”
Tko je došao s prijateljima?
Vidite? O ljudima puno doznate kad ih samo slušate.
Kakav metež!
Neki se zamisle. „Što smo mi? Ne znam.”
Čujte ovo. Tko je došao u paru s nekim?
Tu nema nikakve sumnje. „U paru? Volim je!”
Tu sad nema mjesta sumnji, već su odradili svađu
i proces privikavanja.
Kao stara cipela koju se oblikovala po vašem stopalu.
Više ne žulja, prošla je tu bitku.
Ljude koje volite upoznajete razgovorom,
ali vezu učvršćujete svađanjem.
Ne tražite nekog tko će vam ugađati.
To sranje prođe u roku od dvije godine, a i tad samo ako ste seksi!
Ako tražite nekog tko vam govori lijepe riječi i slično…
I to brzo prođe.
Tražite onog tko se dobro svađa.
Nekog s kime možete početi raspravu
i reći mu da ga zato poštujete.
Najgori su oni koji stalno puštaju da pobijedite.
Neka budala koja kaže: „Da, volim te.”
A vi složite facu.
„Kakva šteta!”
Bila sam trudna kad sam prošli put bila na Netflixu.
Jako trudna!
Kunem se, više nisam.
Već dugo se ne mogu izgovarati na to da sam tek nedavno rodila.
On već ima tri godine i govori.
Ja sam kriva za ovo.
I volim to. Sviđa mi se majčinstvo.
Ali nisam baš neka ljubiteljica
svega onog što ide uz to.
Ne znam reći koliko je star u mjesecima.
Ne znam ništa o tim šašavim stvarima.
Ne volim ići na WhatsApp i slično.
Pa ti tečajevi…
Nisam ga vodila na tečaj puzanja ni slična sranja.
Majčinstvo ovog naraštaja triput je stresnije nego prije.
Prije su majke imale priliku roditi i biti majke.
U privatnosti.
I točka.
Ali mi ne.
Mi radimo sve to, ali u javnosti.
Sad živimo kao da smo influenserice.
Imate sedam pratitelja i dijelite objavu „Za sve vas”.
Tako je to danas.
Jelda?
Kad sam rodila svog sina, jedna od najvažnijih odluka bila je
koju ću sliku objaviti.
Takve su odluke ovog naraštaja.
Ja je nisam stavila.
„Sigurno je grozno ružan, zašto ne objavi njegovu sliku?
Sigurno ne izgleda kao tata.”
„#drolja.”
A onda kažeš: „Dobro, podijelimo.
Mame stvaraju zajednicu kad tako dijele.
Onda objavimo sliku dojenja djeteta, ha?”
Laktacija je tako lijepa.
„Prokleta ekshibicionistica
kojoj je dojenje djeteta izlika da pokaže sise.”
Drolja, drolja, #DROLJA.
Iskorištava jadno dijete da bi se pokazala.
Sise su joj ružne, razroke i male.
Bog ti dao.”
Ne možeš s njima na zelenu granu.
Nikako.
Zar ne?
Misliš si: „Imaju pravo za sise. Svatko ima svoje mišljenje.
Objavit ću kako pije na bočicu.”
„Prokleta ženturačo i nepodnošljiva gaduro,
štetiš društvu
tako što to lijepo stvorenje lišavaš kontakta s bradavicom
od kojeg bi odrastao dobar.
Odgajaš budućeg kriminalca.
Blagoslovi tebi i tvojima.”
Ne!
Nikako na zelenu granu.
Ovo je vrlo čudan i težak naraštaj.
Žena nikad nije usamljenija nego kad tek rodi.
Jer se ne identificira sa stvarnošću koju pokazuju na TV-u.
Jednostavno si luda.
A još si luđa kad rodiš.
Hormoni nam divljaju.
Sise su nam raspuknute.
Tijelo nam je skrpano.
Ne znaš što si ni tko si.
Kažu da se mama rodi kad i dijete.
Seru!
I šugavo se osjećaš kada dojiš.
To traje 45 minuta.
Puno vremena za razmišljanje o glupostima.
Kravica Lola
Kravica Lola ima glavu i guzicu
Još ima guzicu jer nije kotila
Kravica Lola nije udana
I…
I stalno si umorna.
A poludiš kada loše spavaš i loše se hraniš.
I nitko ne voli kada dolazite u bolnicu nakon što rodite.
Čekajte da se malo oporavimo.
Ne budite znatiželjni. Nemate što tražiti ondje.
I ne pričajte viceve trudnicama.
Prijatelji nas nasmijavaju i…
Ne!
„Bože, pomozi mi.
Baš lijepo.
Isus Krist je uskrsnuo, ne?
Trećeg dana.
Trodnevna smrt zvuči dobro.
Tri dana.”
Ako dobro izgledate poslije 8 h sna, kako je tek poslije tri dana smrti!
Stignu lijepo govoriti o vama.
„Bila je tako dobra.
Bila je žena mog života.
Zaprosio bih je da je još živa.
Tri dana.
Onda se vrati s dobrom frizurom, u vjenčanici.”
Poludiš!
Hormoni ti divljaju, a divljaju ti i tijelo i mozak.
Nijedna odjeća ti ne pristaje. Moraš kupiti novu.
U Kolumbiji je zakon
da dijete morate prijaviti neposredno nakon što ga rodite.
I dati mu ime koje će imati do kraja života.
Promijenit će ga. Neće dugo ostati Lisseth Johana.
Lisseth Johana Pereira Ordóñez je predugo.
Odabereš kraće, komercijalnije ime. Bing.
Bum.
Netko tko se smije ondje iza sigurno ima grozno ime.
Mi smo Latine i imamo loš ukus. Nikad nam ničeg nije previše.
Gledajte mene. Imam šest prstenova jer je ovo moj nastup.
Pa još pletenice.
Ovom stranom mogu napasti selo Vikinga s prijateljima.
A ovom se mogu udvarati skromnoj curi.
Želite imati sve.
Živimo u vrijeme
kad smo svi previše stimulirani. Tako je i s djecom.
Želi da crtam s njim.
Slikamo lica, balone, vodu, što god.
A mali je u ponoć…
Ovaj je naraštaj previše stimuliran.
Srednji smo naraštaj.
Odgajali su nas roditelji koje nisu voljeli pa su oni voljeli nas.
Nadrapali smo.
Imali smo dobre roditelje pa moramo biti dobra djeca.
I naši roditelji to znaju.
Tako smo u ovoj pandemiji i svim ovim karantenama
shvatili da su oni naša nova djeca.
Ljudi iz ovog naraštaja nova su djeca.
Ne ponašaju se kao roditelji i brzo odrastaju.
Prebrzo, premladi.
Vjenčaju se u 20-ima i ništa ne prožive.
Zato se s 40 i 50 godina ponašaju kao tinejdžeri.
Tako brzo odrastu…
Roditelji su nova djeca.
Jer se strašno trudimo
kako bismo ih podučili preživljavanju u modernom svijetu.
Štediš da bi im kupio novi mobitel.
Uložiš novac i vrijeme u poučni film,
usporeni, gdje je sve polako objašnjeno
kako bi oni to razumjeli.
A zašto se trudimo? Da nam se poslije ne bi javljali.
Jer ako postoji netko…
Ako imate neku frku
kažu vam da će uvijek biti uz vas.
Seru!
Kad im odeš iz kuće, roditelji te više ne žele vidjeti.
Dodijali ste im i umorili ih.
Nikad se ne javljaju na pozive.
Kažu da se ne razumiju u tehnologiju.
Lažeš!
Znam da znaš poslati emotikon s Čičijem!
Mislim…
Shvaćamo ih.
Sad puno toga shvaćam.
Kako odrastaš i postaješ zreliji…
Moj naraštaj nije posve odrastao.
U odraslim smo godinama,
ali nismo zreli.
Zbilja.
Imam sina s 35 godina. Kakvo je to sranje?
Znam, ne želimo to prihvatiti.
To je to.
Sadašnji odrasli nisu poput odraslih iz prethodnih naraštaja.
Kad sam bila mala, 35-godišnja žena bila je starica.
Kad bih je vidjela, očekivala sam da će ubrzo umrijeti.
Ali sad mi to nije staro!
Imamo te godine, ali nismo zreli.
Živimo kao odrasli, imamo posao i plaću odraslih.
I to trošimo na tinejdžerska sranja.
Jer to i jesmo.
Nezreli smo.
Ne želimo odrasti. To nam je preteško.
Odrasloscenti smo.
Shvaćam nas. Odrastanje nije lako.
Od malih nogu vas gnjave na odrastete.
Klasično pitanje odrasle osobe djetetu,
osobe koja ne zna s djecom, jest:
„Što želiš biti kad odrasteš?”
Da nam je tad bila ova pamet, rekli bismo:
„Ne želim odrasti!”
Zar ne?
Stalno nas tjeraju da naglo donosimo važne odluke.
Mi odrasli danas smo tjeskobni, depresivni, užurbani, uznemireni.
Sve je brzo i sve stalno raste.
Previše vam je čekati 16 sekunda između dvije epizode.
Sve mora biti brzo i odmah.
Ali želimo da je kvalitetno i traje vječno.
Živimo u doba
u kojem ima puno motivacije i optimizma napretek.
Što god da želiš, samo pitaj svemir.
Ako to jako želiš i budeš uporan i discipliniran, dobit ćeš to.
Mi lako odustajemo i sve prepuštamo da ide kako ide.
Tko nas uči strpljenju?
Nitko nam to ne govori.
Ako mi se veza ne sviđa, odoh.
Ako te rasplače, ne zaslužuje tvoje suze.
Glupost!
Ljudi koje najviše volimo ljudi su koji nas najviše izluđuju!
Oni koje volimo najčešće nas rasplaču.
Počevši od djece.
One koje najviše volimo najviše i mrzimo
nekoliko puta na tjedan.
Na primjer, ako ste u dobroj vezi
i barem jedanput ili dvaput na tjedan ne zapitate samu sebe:
„Jebote, kamo me sve ovo vodi?”
To znači da ga ne volite.
Živimo okruženi pozitivizmom.
Što želite postići? Možete što god hoćete!
Da, ali ne.
Znam, to zvuči lijepo. I trebate te motivacijske fraze.
Ali zapravo ne možete postići sve što želite.
Jer ne ide nam sve dobro.
Dobro nam ide nešto, a našem susjedu nešto drugo.
„Ako to možete sanjati, moguće je.”
Aha, ali možda ne baš u Južnoj Americi.
Čujte moj san.
Kao mala sam htjela biti umjetnička klizačica.
U Cúcuti!
Ako to ne znate, to je grad…
Mislim…
U većini naših zemalja ne znaju za godišnja doba.
U mom rodnom gradu cijelu je godinu jebeno ljeto!
Za nas je hladan dan
kad stojite u hladu na 40 stupnjeva Celzija!
„Ne krivite ništa izvana. Sve što želite ovisi o vama.”
Recimo da je to istina. Ne krivimo ništa izvana.
Moramo preuzeti odgovornost.
Umjetnička klizačica, ja!
Kratkonoga.
Umjetničko klizanje vrlo je zahtjevna sportska disciplina.
Moramo dobro poznavati sebe.
Mislim, samo vi sanjajte, ali upoznajte sebe
kako ne biste sanjali nešto nedostižno.
Pa mislim, ja vrhunska sportašica?
Njihov život čisto je odricanje. Sportaši zbilja zaslužuju divljenje.
Osobito južnoamerički.
Puno je to jebene žrtve, zar ne?
Ti ljudi cijeli život jedu pileća prsa na lešo!
Ja…
Ne drogiram se i ne pijem, ali zbilja jako volim jesti.
Pa još malo šalše po tome.
Ma ne, zbilja.
U redu je sanjati, ali budimo realni.
Da su s nama od malih nogu biti realni i manje nas gnjavili hipotenuzama,
a više gledali što nam dobro ide…
U školi se ne bave time.
Ili „sanjaj“ ili „šteta“.
Upoznaj sebe.
Ja jesam od malih nogu, Bogu hvala.
Oduvijek sam znala svoj put.
Na kojem god bih satu bila u školi,
uvijek bi me opominjali da šutim.
I na faksu. „Pereira, Podijeli to sa svima.” I gle.
Teško je naći svoj mir,
osobito sad kad je sreća obveza.
Sad se svi imamo s kime uspoređivati,
a to je toksično.
Pratimo slavne i mislimo da je sve moguće. Ma je vraga!
Ako niste u vezi, netko je uvijek bolji u tome.
„Slobodna je, ali je seksi.
Vježba i ne jede kao ja.
Nije sve u izgledu, ali ona se više zabavlja.
Napije se i izlazi s Australcima.”
Pomisliš da i ti možeš tako. To je zato što razmišljaš pozitivno.
Ne želim se zadovoljiti čudakom iz ureda.
Mogu ja i bolje!
Rođendan slavim s prijateljima ondje gdje se okupljaju stranci.
Povedem najružnije prijateljice.
Uvijek ima Australaca koji su u rodu s Hemsworthima.
Zadovoljila bih se kapljicom njihovog DNK.
„Moglo bi se dogoditi.”
Tip je u Kolumbiji
jer proizvodi stroj koji buši rupe u papirnatim čašama.
Tako se bogate ljudi u razvijenim zemljama.
Zakonito.
„Moguće je.” Govori engleski.
Pijana sam, govorim engleski. „Moguće je.”
Razgovaramo o snovima,
o traženju usluga od svemira.
Vjerujem da moramo sanjati,
moramo žudjeti, željeti i zacrtati si neke ciljeve.
Reći ćete, „Ne, on nije taj. Mogu ja naći i boljeg.
Želim Australca.”
Ili Kolumbijca, ali izgleda kao Australac.”
Možete dobiti muškarca snova.
Nije problem san sam po sebi, problem je kako sanjate.
„Projiciraj se.”
To je cilj, muškarac snova. Može biti tvoj.
Možda mu nećeš biti prva žena.
Možda ćeš mu biti druga ili treća
ili ljubavnica neko vrijeme.
Ali moguće je, možeš to dobiti.
„Projiciraj se.”
Muškarac tvojih snova je tu.
Možda nema love
jer su razvodi skupi.
Možda neće biti osobito zdrav jer je nekad puno tulumario.
Možda…
Možda će biti sjeban.
Ali takvi su zahvalniji. Bolesni muškarac je vjeran.
„Projiciraj se.”
Srednji smo naraštaj.
Pritom ne mislim na godine jer to nije točno određeno.
Htjela sam biti starica koja razgovara s biljkama. Jesam.
Više ne možeš biti star jer pomiču granice mladosti.
„Petnaest godina je kao nekad osam.
Dvadesete su novih 12.
Dvadeset pete su...”
Zašto želiš biti u dvadesetima kad su to najgore godine?
Stalno te nešto muči.
Seksi si, a to ne znaš. Slobodna si, a to ne znaš.
Puno sam griješila u 20-ima. Recimo, puno sam radila.
U 20-ima sam radila za 30-te.
Sjajno, ali tratila sam vrijeme. Nisam putovala s prijateljima.
Nisam bila drolja.
Bila sam fina cura.
A najgore od svega je što vrijeme ne prašta.
Svi idemo istom cilju.
Nemam dokaza. Moj savjet mladima je…
Pardon, roditelji,
ali ako netko zatraži vašu golu sliku, pošaljite je.
Za 5-6 g. ta će vam osoba poslužiti kao referenca.
„Učini mi uslugu. Poslala sam ti sliku prije 6 g.
Muž ne vjeruje da sam bila seksi. Pošalji mi je.”
„Projiciraj se.” Je li?
Mi smo u sredini, naraštaj tranzicije.
Proživjeli smo svakakve ludosti. Pandemija je jedna od njih.
Proživjeli smo i teške, čudne tranzicije.
S analognog na digitalno.
Morali smo dobiti zaboravljene bitke
i sad smo mekši nego prije.
Mi koji smo izdržali doba
u kojem su nas rođaci mogli tući a da to ne bude ništa loše.
Ne znam za vas aristokrate,
smrdljivo bogate od rođenja...
Ali ljudi poput mene
nisu si mogli priuštiti Baldorovu algebru za školu.
Dobili bismo nečiju.
Ili kupili rabljenu.
Uz tu knjigu dobili biste DNK, povijest.
Od djece stare 13 i 14 godina.
Našli biste pimpeke, sise, ogovaranje.
Da biste riješili zadatak, morali ste proći:
„Koji je kurac ispod toga? Je li to X ili Y?”
U sredini smo.
Analizirala sam samu sebe jer samo ja imam pravo suditi sebi.
Mislim da se sad mišljenja zlorabe.
„Imam svoje mišljenje, a ti vidi kako ćeš ga prihvatiti.
Jako sam izravna.” Nije nego si gadura.
Ne.
To nije pošteno.
Ne može ti osobnost biti izlika da nekoga povrijediš.
Znači, tuđi osjećaji se ne računaju?
Naš je naraštaj kriv, sav taj pozitivizam i osnaženje.
Ne žensko snaženje.
Stalno govorimo: „Najbolja si. Zaslužuješ sve.
Tko te zaslužuje? Nitko.”
Ma sranje!
Tko je onda normalan i prosječan? Nitko!
Smatram se prosječnom.
Prosječna sam odrasla osoba.
U sredini sam.
Nisam previsoka, nitko ne kaže da sam žirafa.
Ali nitko ne kaže ni da sam patuljčica.
Nisam ni toliko ružna da bi u Netflixu
odlučili snimiti sapunicu o mom životu.
„Sinkronizirajmo je na 37 jezika. Neka stalno bude u top 10.
Gledajmo je opet i opet.”
Ne.
Nisam ni previše zgodna ni seksi
pa da ti cura kaže: „Ne idemo gledati tu drolju.”
Cure me vole, što znači da nisam osobito lijepa,
Nitko ne sumnja u moj uspjeh.
Svi znaju da sam ovo zaslužila radom.
Dakle, nisam seksi.
Živimo u svijetu krajnjih suprotnosti.
U njega se uklapate ili ne.
Cijeli se svoj život ne uklapam.
Ni u hlače koje mi se svide.
Sve univerzalne stvari imaju krajnosti.
U obrazovanju imamo krajnost izvrsnosti.
Kažu nam da to moramo postići.
Krajnost u kojoj ta …
U Kolumbiji je petica najviša ocjena.
Klinac dobije peticu.
„Najviša ocjena, Sandra.
Tvoj mali dobio je peticu, naravno.
Jabuka ne pada daleko od stabla.
Isti tata.
Što ćemo s mojim sinom, Sandra?
Zadužimo se i odvedimo ga u Disneyland. Moj sin to zaslužuje.”
Ali suprotna krajnost toga jest kada dobije nulu.
„Nula, Sandra. Nula.
Koliko glup moraš biti
da bi dobio nulu?
Nije čak ni jedinica, ni decimala.
Kao da je nula u razredu, kao da ga nema.
Osjećaš ga, ali ne vidiš.
Sandra, jabuka zbilja ne pada daleko od stabla.
Mali je ista mama.”
A ako su to te dvije krajnosti,
što je s klincem koji godinu završi s prosjekom 3,1?
Njegov usrani uspjeh ništa ne vrijedi?
Njegov je trud beznačajan? Aha, smijte mu se.
Zar smo mi tako sjajni da u školi nikad nismo izgovorili
ili čuli sljedeće pitanje.
„Učitelju,
ništa ne nosimo u grob sa sobom.
Što je vama jedna decimala? Ništa.
A meni? Meni je to budućnost.”
Jelda? Očekuju se samo petice iz svega.
Jer danas svi govore da svatko može sve.
Kakva glupost!
Nešto jednostavno nikad nećete moći.
Ima vještina i talenata koje nemate.
Čim to shvatite i usredotočite se na ono što vam ide,
bit ćete manje frustrirani cijeli jebeni život!
To kad vam govore da ste sjajni i da sve možete.
Mi roditelji taj pritisak prenosimo svojoj djeci.
Otkrila sam se!
Vidiš klinca kako plješće u ritmu.
„Sati bubnjanja za genijalnog dvoipolgodišnjaka.”
Događa se.
Zar ne?
Suprotno od prethodnog naraštaja.
Ne bi to ni primijetili. „Oho, sine, sviraš saksofon!”
Ništa.
Ovaj sljedeći naraštaj, ne možete to reći mačkama ni biljkama.
Mi smo srednji naraštaj.
Naša krv nije plava. 0+ je.
Tko je još 0+?
Da, jeftiniji smo.
Običniji. Ali tko je u prednosti u slučaju nesreće?
Nas nikad ne čujete kako kukamo.
„Molim vas, dajte krv, naša je grupa rijetka.”
Ma ne! Mi je imamo na potoke.
Zato možemo na tretmane lica i zato dobivamo dobru plazmu.
Jeftina krv.
Plebejci.
Jebeno siromašni, ali pošteni.
Mi smo vrlo nezreli u usporedbi sa svojim roditeljima.
Ali smo mnogo odgovorniji.
Idealiziramo prošlost i mislimo da su roditelji bili bolji.
Vraga! Bili su neodgovorni.
Imali su 13 djece na minimalcu!
Uzmimo odnos mog naraštaja prema biljkama.
Ljudi su imali idealan odnos s biljkama. Emocionalan i odgovoran.
Bake su znale imena biljaka i sve za što su dobre.
Znale su kako se koja biljka zove.
Zalijevale su ih i obrezivale u pravo doba.
Mi ne želimo imati biljke, želimo spasiti Amazonu.
Još jedna velika odgovornost.
A mi, ljudi u sredini.
Tri cijela jedan.
Mi mislimo da imamo biljke.
Pomozite mi. Što imate doma?
Kaktus, jelda?
Ljudi obično kažu da imaju sukulent.
Ma daj...
Prije pet godina to je bio korov.
Ali naučili smo to voljeti, ne zato što je lijepo,
nego zbog ljepše slike o sebi.
Imamo čudan osjećaj da nam nešto živo neće umrijeti u rukama.
Da nismo mrtvi iznutra jer te biljke reflektiraju energiju.
Sukulent i kaktus nisu biljke.
Trebaju tri kapi vode, može i suza, svaka tri mjeseca.
I ružni su!
Zato su prethodni naraštaji imali lijepe biljke u kantama od boje.
Mi imamo ružne biljke u lijepim teglama.
Ono, staklena lubanja.
Portret princeze Diane s frizurom.
A biljka ružna kao ponoć.
Mi smo u sredini.
Mi smo naraštaj u sredini. 3,1.
Pogledajmo krajnost ljepote.
Ljepota ima dvije krajnosti. Krajnost klasične ljepote, očite ljepote.
Ali sad kažemo da smo svi lijepi.
Da…
Ali kod nekih je to očitije.
Klasična ljepota je neupitna.
svatko tko te vidi kaže da si lijepa ili lijep.
Muškarci koji su lijepi i poslije brijanja.
O takvoj ljepoti govorim.
Lijepe žene koje imaju lijepe noge i lijepo lice.
One koje izgube sav novac,
kupuju rabljenu odjeću,
navuku jeftinu majicu koja na njima izgleda kao Versace,
vežu čvor i poderu je i izgleda super.
Takvi ljudi.
Ne govorim to iz zavisti.
Ali imala bih morfološku opservaciju.
Anatomsku, o proporcijama.
Kako je ovakav trbuh moguć?
Kvragu, ovakav!
Kako takav trbuh
može primiti sve što ide u njega?
Gušterača, crijeva,
četiri metara crijeva i njihov sadržaj.
Želudac, jetra,
žučni mjehur, bubrezi.
Kako sve to stane?
To nisu ljudska bića!
To su reptili!
Zar ne?
I to je klasična ljepota.
A druga krajnost ljepote moderna je ljepota, je li tako?
Sadašnja ljepota.
Ljepota bez etikete, što je samo po sebi etiketa.
Kažu da su to prave žene, ali ja ni tako ne izgledam.
Ne postojim.
To je drukčija ljepota. Ona zbog koje pitaš: „Jesi li...
Što si ti?”
Mislim na ljude koji imaju stila i dobro izgledaju.
Imaju madež na licu, ali lijepi su.
Mrlju u obliku Mliječne staze. Ali dobro im stoji.
Što god da navuku na sebe, tenisice na smoking, izgleda dobro.
Takvi ljudi.
Imaju stila. Nova, moderna ljepota.
Moje je pitanje, ako se ne uklapam u to,
iz očitih razloga...
Ne mislim na sebe danas.
Danas me prihvaćate,
ali ne biste da me vidite ujutro kad ustanem.
Ako ne pripadam toj krajnosti, kamo onda pripadam?
U sredinu, čovječe! 3,1.
To smo mi, koji smo isti tjedan lijepi i ružni.
Normalni ljudi. Standardno tijelo.
Ljudi s trbušćićem i ravnom guzom.
Standardni.
Žene koje nose veličinu 85 C.
To su leđa. Grudnjak je 80.
Ali to može biti korisno. U tome svašta možemo nositi.
Meni je smiješno
što nam se tijelo ruga.
Svašta mu radimo.
Izvodimo razna sranja.
Stišćemo i patimo.
Steznik je najbolji primjer.
Nema ničeg ironičnijeg od tijela koje stari
jer možemo se truditi koliko hoćemo da bismo vratili par godina mladosti,
ali tijelo svejedno stari.
I oduvijek starimo.
Smiješno je što, čim postanemo svjesni svog tijela,
pojave se nesigurnost i sigurnost.
To je ono vrijeme prije i za vrijeme puberteta.
To osobito pogađa muškarce.
Jer u to doba su strašno ružni!
Veliki nosovi, nekako čudni, velika glava, malo tijelo.
Jelda? I svi muškarci u tim godinama žele...
Počnu im rasti brkovi.
Svi žele guste brkove, gustu bradu i jake zaliske.
Žele široka leđa i snažne ruke,
te muške noge i dlake na prsima.
A tko poslije dobije sve to što oni žele?
Mi žene!
Starenje je ironično.
Žene u tim godinama žele da im raste nešto drugo.
Zato smo punile pamukom, očevim čarapama, samo da…
Većina nas.
Naprednije žene htjele su knjige, ali ja sam htjela cice.
A smiješno je što te cice koje želimo,
te lijepe, okrugle cice koje tako lijepo stoje, na kraju dobije tko?
Nema ljepših cica
od onih na starijim muškarcima.
Krasne su.
Divne.
Lijepo stoje, okrugle su, imaju krasne bradavice.
Slatke su, kao novorođene cice. Potpuno su nove. Fora su.
Standardni smo ljudi. U mnogo toga smo u sredini.
Ali živimo i u poricanju, osjećamo se neprilagođeno.
Uvijek padamo na univerzalne istine, na sve te fraze:
„Nadmašite sami sebe, divni ste.
Nitko vas ne zaslužuje. Nije usamljenost, to je znanje.”
Ne želim se više spoznavati.
U sredini smo.
A krajnost je uvijek netko tko pogriješi.
Iz pogreške nastane prilika.
Iz te prilike tetovaža. „Otpornost.”
Iz te pogreške knjiga, konferencija.
„Pogriješio sam i naučio lekciju
koja mi je poslije pomogla da uspijem.”
Ljudi s te krajnosti.
A onda imamo one druge.
„Ne mogu to preboljeti jer sam trebao biti nogometaš.
Bio sam dobar u školi, ali za sve je kriv ravnatelj.”
I tu su pogreške nas u sredini.
Pogreške nas prosječnih, nas 0+.
Što mi učinimo kad pogriješimo?
Ponovimo pogrešku.
Stalno ponavljamo tu pogrešku.
Koliko god puta treba, dok je ne istrošimo.
„Prestani zvati, kujo.” Takve pogreške.
Pa onda krajnosti u ljubavi.
Imamo klasičnu ljubav,
onu iz kazališta, onu koja romantično pokazuje ljubav mladih golupčića.
Ljubav poput one iz Shakespeareove drame Romeo i Julija.
Ako je niste čitali, nisam ni ja. Evo sažetak.
„Julija,
vidio sam te na balkonu.
Volim te.
Ne znam kakva si, kakve su tvoje vrijednosti i emocije.
Pojma nemam o tebi, ali odlučio sam te voljeti jer si lijepa.
Toliko te volim
da mi je svejedno ako se obitelji pobiju i nožem mi probodu mamu.
Jer volim te iako te ne poznajem.
Ako propadnem, dat ćeš mi novac?
Čistiti guzicu ako se razbolim? Volim te.
A ako nam zabrane da se volimo, ubit ćemo se, Julija.”
Romantična, iskonska ljubav.
Klasična ljubav.
S druge je strane moderna, obazriva ljubav,
ljubav dvoje ljudi koji misle
i odlučuju se na zajednički put na temelju svojih osobnosti.
Ljudi pitaju: „Osjećaš li to još prema njemu?
Pa čuj…
Čitam neuropsihijatrijsku sociologinju,
Njemica je.
Objašnjava da su ti takozvani leptirići u želucu
pokazatelj uznemirenosti.
Prava ljubav izaziva smirenost.
Dakle, da ti odgovorim, on ne ometa moj mir.”
Kakva je to usrana ljubav?
Jebeno dosadna umirovljenička ljubav.
Ljubav koja se rodila umirovljena,
u kojoj se oduvijek ljubite kao da ste u braku. Bez opasnosti od zaraze.
To…
Najbolji dio ljubavi za nas u sredini
baš je ta ljubav koja izaziva nervozu.
Od koje smršaviš, postaneš gori nego što si bio, lažeš.
Kad jedva čekaš doći s posla kako bi sisao ljubav s tih usta.
Slasna ljubav je toksična.
Zar ne?
Većinu veza idealiziramo i kažemo:
„Krasna veza, trajala je cijeli život.”
To su oni koji se stalno vole cijeli život.
Oni koji su u braku 80 godina.
Koliko su sranja oni preživjeli?
Vjerujem da je prava ljubav,
a istražila sam to,
između dvoje ljudi…
Nadam se da je između dvoje, iskreno.
I uvijek se netko u toj vezi zaljubio prvi,
bio zaljubljeniji,
bio je dobar i ovisan o tom drugom,
radio ono što taj drugi ne bi,
sve dok ga nije uvjerio u to da je međusobna ljubav dobra.
Tad se taj drugi zaljubi.
A onda se počnu izmjenjivati u ljubavi. Sad ja, sad ti.
Zar ne?
„Volim te. Ne volim te ovaj mjesec. Ti voliš mene.”
Tako kako ping-pong. „Šupčino. Volim te. Šupčino.”
To dođe i prođe.
Nitko to ne govori jer želimo lijepu verziju ljubavi,
romantičnu verziju,
verziju o kojoj možemo ponosno govoriti.
Svi želimo da to bude uzvišeno
kao u filmovima na kojima smo odrasli, ono, u stilu…
„Dobro jutro, dragi.
Probudi se, dušo. Sunce je izašlo.
Lažem, spavaj, ljubavi.
Pokupit ću nered koji smo ostavili usred žestoke strasti.
O, Bože, što je ovo?
Ovo su prljave bokserice mog voljenog.
Sanjala sam poljubac ljubavi
i princa koji me poljubio.
U čvrstoj i trajnoj vezi.
Jer mu nisam dala
dok nismo hodali mjesec dana.”
To se najvjerojatnije neće dogoditi tako.
Nisam negativna.
Puno vremena gledamo tuđe veze.
I uspoređujemo se s onim što nije fer prema nama.
Ljudi s ove strane nisu krivi što su s ove strane.
Recimo, ne govore nam o genetici.
Nemamo iste gene.
Naše obitelji iz drugih su sredina.
S Anda sam čovječe. Moji su preci starosjedioci.
Muisca, Azteci, Inke, Taíno, Motilon.
Morali smo se verati po tim planinama.
Zato Latine imaju velike guzice.
I kratke noge. Prestanu ti rasti kad puno hodaš.
Sve smo to naslijedile.
Trebali bismo bolje birati s kim se uspoređujemo.
Mislim da nas slike drugih
katkad natjeraju da posumnjamo u sebe.
Recimo, gledate sliku žene.
Pa kažete: „Ima dvije tinejdžerke i krasnog dječačića
i bogatog muža koji je voli. Kako joj to uspijeva?
Kako joj to uspijeva?”
Ali iza te slike krije se priča.
Znam priče iza svojih slika.
I zato radije mislim da se iza te krasne slike
možda krije nešto kao:
„Andrea! Camila!
Dođite! Gdje ste?
Čekam vas! Gdje ste?
Obukla si se?
Kakva je to majica? Svuci je. Na audiciji si za OnlyFans?
Kakvo ti je to sranje u kosi? Nisi trol!
Zelena kosa? Latina si! Nitko se ne rađa s takvom kosom!
Odrasti, glupačo!
Odmah dođi ovamo!
Jaime.
Daniele!
Pusti jebenu konzolu!
Ti si tata!
Trebao bi mi pomoći oko malog, a ne igrati FIFA-u!
Bio si loš nogometaš i loše igraš igre!
Drago mi je što ti je sudac iz igre rekao da si budala!
Budna sam od četiri ujutro!
Odradila sam jogu, upisala nešto novo u dnevnik zahvalnosti.
Sve to!
Četiri doručka jer je cura veganka!
A jede piletinu, govedinu i kobasice!
U tome su mrtve životinje! Vegani to ne jedu, budalo!
Muškarac ne podnosi mlijeko.
Sad kad si kod kuće?
A u restoranu jedeš pizzu i hamburger sa sirom!
U tome ima mlijeka!
Poništila sam 15 g. ženske evolucije
zbog vas četvero gadova!
A ne mogu dobiti obiteljsku fotku za svoj 35. rođendan?
Odmah dođite!
Nasmiješi se, budalo! Zbog tvoje proteze nismo mogli na odmor u Cartagenu.
Moja obitelj, moj najveći blagoslov.”
Nikad ne znaš koliko su drugi gladni.
Ne znaš kako je drugima.
Nikad ne znaš.
Iako smo mi sad odrasli,
moj naraštaj obilježava to što nam nedostaje majka.
Sad sam mama i shvaćam to.
Kad si mlad, uvijek si u toj krajnosti: „Mama, ne miješaj mi se u život.
Ne odlučuj umjesto mene. Znam što radim.
Ne miješaj se u moje odluke i poštuj moj prostor.”
Odrasteš i rodiš:
„Molim te, mama,
ne znam što ću u životu.
Reci mi, ne znam što da radim.
Mama, kvragu moj osobni prostor.
Dođi živi sa mnom.”
Većina odraslih u mom naraštaju želi zamjensku mamu.
Svi trebamo još koju godinu.
Zato kupujemo sat poput majke.
„Diši, spavaj, budi se.
Sjedni uspravno, pogrbit ćeš se.”
Ti…
Neprestano nas odgajaju.
Ne odgajaju vas samo obitelj i škola,
odgajaju vas i ukus i sve što konzumirate.
Sve nas oblikuje, moramo paziti što konzumiramo
i biti selektivni.
Odgajaju nas prijatelji,
oni transcendentalni razgovori u 4 ujutro dok se vraćamo kući.
Svašta nas odgaja.
I ljudi s kojima smo nekad bili.
Ljudi koji nas više ne žele.
„Hvala. Bog te nagradio što me ne želiš.”
Odgajaju nas naši ukusi.
Filmovi uvijek imaju poruku.
Volim ulogu žena danas,
snažne ženske likove i sve to.
Ali ne volim što je sve isto.
Kako bi žena zasjala, moraju ubaciti nekog kretena u priču.
Ima ženskih likova koji su nas oblikovali. Ili bar mene.
I mnoge druge.
Ali ne sviđa mi se kako to rade
jer nam šalju pogrešnu poruku.
Jedna od njih je Hermione Granger iz sage o Harryju Potteru.
Za mene je ona najkulerskiji lik.
To bi trebala biti saga o Hermione Granger.
Zašto?
Jer bez nje ne bi bilo Harryja Pottera. Imali bismo samo pola knjige.
Ne bi preživio bez nje. Zbilja, ne govorim sad kao feministkinja.
Ona je totalno kul.
Zastupa sve nas cure s lošom frizurom
koje su svi odbacili.
Sviđa mi se kao lik jer osnažuje sve nas žene.
Zamišljamo da smo Hermione.
Kupite si kariranu suknju.
„Odijevam se kao Hermione s 35 godina.
Briga me, divim joj se.”
A koja je posljednja scena s njom koju nam pokažu u filmu?
To je skriveno značenje, toksična poruka.
Hermione vodi djecu u školski bus
sa svojim debelim mužem.
A on je Ron!
Udala se za Rona. Poruka je da je na kraju zasrala.
Hermione, sjebana, s lošom frizurom, podočnjacima, u ofucanoj suknji.
Pa tko joj je rekao da se uda?
Sjebala je karijeru vještice.
Tako društvo kažnjava žene.
Ako želimo djecu, poruka je da smo zasrale.
a što bi drugo učinila?
To nije u redu.
Daju nam jake ženske likove, a onda ih zaseru.
Primjerice, Daenerys Targaryen iz Igre prijestolja.
Nema veze ako niste gledali.
To je serija o spletkama, nepravdi, neskladu i gadarijama.
Nešto kao kad gledate dnevnik u Južnoj Americi.
Sinkroniziraju to na meksički španjolski.
Zasrali su to. Bolje bi zvučalo na naglasku Calija.
Cura se zove Daenerys Targaryen.
„Tko sam ja? Kako me zovu?
Kraljica vatre. Kraljica prvih ljudi.
Ne gorim. Vatra sam.”
To bi zvučalo puno bolje.
Ta žena glavni je lik u seriji.
A u čemu je problem?
Rođena je da vodi, moćna je i neuništiva.
Ali u seriji su se usredotočili na to koga će odabrati za dečka.
A problem je što je izbor velik.
Golem problem.
Prvo dogovoreni brak.
S muškarcem koji nam nimalo ne smeta.
„Mama, dogovorite to što prije. Može!”
Zar ne?
„Udala sam se za Khala Droga"”
Postala je udovica sa 16 godina, ima love na bacanje.
Objašnjavam onima koji ne znaju.
Drugi. Bilo ih je nekoliko.
Ubojica koji riješi njezine probleme i donese joj glave neprijatelja.
Okej, nije ni to loše.
Ali onda joj to dosadi.
„Zbogom sretno, previše strasti.”
Treća opcija, starac.
Ne ljigavi stari trgovac
kao oni iz susjedstva koji bi ovako trljali novčiće.
Grinch.
Stari seksi kuler koji je voli.
Takvog bismo sve odabrale.
Glavom, srcem i instinktom.
Voli je i osnažuje.
Ne natječe se s njom i ne smeta mu ako je moćnija.
Voli je, duhovit je, čita, zabavan je, ali…
„Nije li malo prenizak?
Ima male šake pa mi je čudno kad me primi za sise.”
Takve smo mi.
Posljednja opcija, Jon Snow.
Drag nam je i sve to, ali je glup. Svakih 15 dana mijenja ideologiju.
„Sin sam onog, kako se zove?
A, ne, nisam mu sin. Redovnik sam.
Poševio sam slobodnjakinju, slobodnjak sam.”
Tip se stalno predomišlja.
Sigurno imate rođakinju koja je našla nekog takvog.
Poruka je da možete postići sve,
ali ipak je najvažnije s kim ste u vezi.
A taj te na kraju ubije.
I moja posljednja žena. Opaka Crna Udovica.
Svi znamo tko je ona.
Opaka žena.
Ima usranu, mračnu prošlost koju je preživjela i nadživjela.
Došla je do vrhunca karijere.
Zbilja je uspjela.
Kako? Bez ikakvih moći u svijetu superjunaka.
Uspjela je udarcima i pameću.
Cura je pametna i točka.
Ali, kao i većina žena koje nam pokazuju,
ako imate karijeru, imate usran život.
Nema život, nema ni dom.
U tih 14 filmova nismo je vidjeli u svom stanu.
Uvijek je u uredu ili kod nekog.
„Bok, ja sam teta Natalia, daš malo juhe?”
To nije fer.
Kao da ostaneš sama ako ispuniš potencijal.
Umreš i nema te tko pokopati.
Ništa.
Jedeš ono što nađeš u uredu.
Gladuju ti duša i tijelo.
I tko je slobodan? Kapetan Amerika.
Da, znam, taj glumac……
Zvuk cvrčanja mesa na roštilju…
Perverzna žena.
Taj glumac, ali ne taj lik.
Lik je, ako bolje pogledate, dosadan.
Ne psuje, nikad ne griješi.
Dobar je, čist, stavlja gel u kosu.
Nekako je…
Nekako je previše čist.
Kao trener fitnesa koji je ujedno mormon.
Predobar je.
Sumnjivo!
Latinoamerikanke smo.
Učili su nas da takvima ne vjerujemo.
Kad je nešto previše lako, pomisliš da ćeš završiti u zatvoru.
Dakle, tip je previše dobar.
I toksičan. Razmislite. Ne može zaboraviti ženu koja mu se osmjehnula prije 80 g.
Samo ga je pozvala na ples.
A nisu ni plesali.
Druga opcija Crne Udovice je Hulk.
Ako niste gledali film,
svatko ima rođakinju koja je s takvim.
Toksični tip.
Nema ga danima, godinama. Vrati se. Ona ga mora naći.
„Ma daj, opusti se.”
Tip je udari u lice. Zelen je pa ništa ne kažemo.
„To je normalno. To se ne broji zato što je zelen.”
Udario ju je u lice.
Duboko u duši, kad vidimo takvog tipa,
sve su žene to pomislile, ali to je prljava pomisao koju niječu.
To je fantazija koju ima sigurno 99,9% žena.
Toliki muškarac.
„Može me nositi. U njegovim bih rukama bila malena.”
To je perverzija.
Ali ako se naljuti, zgnječi vas.
Gnjec!
Poruka je: „Možeš uspjeti, ali umrijet ćeš sama.”
Kakve su to šugave poruke?
Nikad ne vidim uspješnu ženu s obitelji.
A vidjela sam i trudnu junakinju
koja doji dijete dok se bori protiv zla.
To radimo, govorimo ljudima da postoje samo dvije krajnosti.
Da ste u govnima ako ste u sredini i odlučujete normalno.
Jelda?
A katkad morate zasrati. Super je ako tako zaserete.
Zar ne?
Puno govorimo o ravnoteži.
Govorimo o unutarnjemu miru.
Govorimo o puno toga što nema veze s našom stvarnosti,
našim porijeklom ni sposobnostima.
Stalno si sudimo. Zbog onog što nemamo, što griješimo.
Jer netko može više, brže, što god.
Nemam mir ni dok jedemo.
Naš naraštaj ne jede mirno.
Mi imamo najviše refluksa i gastritisa.
Jedemo u žurbi.
Osobito u velikim obiteljima, s puno braće i sestara i malo poštovanja.
Moramo jesti brzo jer će nestati.
Jedemo tako brzo da ne uživamo u hrani.
Želimo se najesti, da to bude organski, zdravo, da ne deblja.
Imamo svašta, i prednosti i mane.
Raznoliki smo u sebi i oko sebe.
U odnosu prema odjeći, hrani,
sve se broji, sve može povrijediti.
Zato smo tako sjebani.
Još više kad odrastemo jer nemamo nezainteresirane prijatelje.
Imamo ih samo zato što ih moramo imati.
Odrasli nemaju prijatelje da bi se zabavili s njima.
Imaju ih da bi se zajedno žalili.
Nemam vrijeme ni novac za terapiju pa imamo prijatelje.
I to je natjecanje.
„Zamisli ovo, triput sam dobio koronu.”
„Ali imaš žučni mjehur, a meni su ga izvadili.” To je…
Ne razvedrimo se ni kad jedemo.
Život odraslih je težak
i više ne možemo donositi te nevažne odluke.
Previše je opcija i stresa.
Prije nije bilo opcija za ljubav, hranu, ni za što.
Tri opcije za ljubav. Susjed, školski kolega i dalji rođak, što je grijeh.
To je bilo to.
Sad imaju puno opcija.
Ljudi, prijatelj, stabla, vi sami, bilo što.
Zid, grafiti. „Udala sam se za grafit.”
Sve.
A evo opet nas u sredini.
U svijetu odraslih hrana katkad nije samo hrana.
Katkad imaš usrani tjedan i jede ti se arepa
jer je nedjelja i šef ti je šupak.
Želiš zaboraviti da si odrastao i u toj arepi osjetiti majčin zagrljaj.
Želiš to iskustvo arepe,
arepe koju nisi morao platiti.
Želiš tu arepu.
Želiš taj miris arepe, taca ili bilo čega što jedu u vašoj regiji.
Želiš taj miri domaće kuhinje.
Uspomenu na to kako ti je mama to kuhala s ljubavlju.
Kako je rekla: „Preprženo, ali ne zagoreno. Pojedi sve.”
To želite.
Ponekad…
Katkad sve pokušate taj tjedan.
Vegan u ponedjeljak i utorak, mesojed u srijedu i četvrtak,
ljubitelj kvinoje u petak i subotu.
Ali u nedjelju želite hamburger.
Jelda?
Taj dan… Tu noć.
Tu noć želite hamburger jer ste cijeli dan razmišljali o njemu
i odlučili se te noći.
Jer mi smo baš toliko glupi.
Ako se te noći kad pojedete burger
ne probudite kajući se i osjećajući kiselinu u želucu,
crijeva u plamenu…
Ako se ne probudite u 1 ujutro
sa strašnim kajanjem u obliku gadnog gastritisa
i ne fantazirate o vatrogascima iz reklame za želučane tablete,
niste pojeli burger.
Ako se te noći ne probudite
i ne doživite izvantjelesno iskustvo…
Ako se u 3 ujutro ne zateknete izvan vlastita tijela,
kako se gledate i osuđujete,
poniženi u donjem rublju, gaćama, boksericama,
u kuhinji, poniženi,
dok si pripremate sodu bikarbonu s to malo snage koliko još imate
kako biste preživjeli,
niste pojeli hamburger.
Ako je život ravnoteža, potražite ravnotežu koja vam odgovara.
Želiš pojesti burger? Pojedi ga!
Ali neka ti se to isplati, neka to bude poseban dan.
Neka to bude burgerdan.
Naručite najobičniji,
najodurniji burger koji možete.
Onaj koji ste puno puta vidjeli na jelovniku i pitali se tko to jede.
Pojedite ga!
Pojedite ga sa svim dodacima! Svemu recite da!
„Mini burger u burgeru?” Da, proždri ga.
Neka bude u sedam slojeva, mastan, neka probudi uspomene iz djetinjstva.
Kuglica sladoleda koja…
Pojedite to!
Toliki da ga laktom morate stisnuti
da bi vam stao u usta.
Pojedite ga jer život je ravnoteža.
A čime ćemo ga uravnotežiti?
Vodom.
Hvala najljepša!
Hvala!
Hvala najljepša!
Prijevod titlova: Ivan Zorić