Downloaded from YTS.MX
A nevem Liss Pereira. Női testben rekedt kamionos vagyok.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nem tudom, tök csúnya csini csaj vagyok-e, vagy tök csini csúnya csaj.
A stílusom nyersen elegáns.
Keveset keresek, de megőrülök a drága dolgokért.
Egyeseknek, keveseknek, tök vékony vagyok, másoknak, a többségnek, meg túl kövér.
Nem vagyok túl magas, de túl alacsony sem.
Ha szimpi vagyok, és így a középen állsz a kérdésekben, tarts velem, mert akkor…
LISS PEREIRA MŰSORA
…a Felnőtteskedés neked való.
Sziasztok!
Elég!
Üdv hölgyeim, uraim és nem bináris embertársaim…
Üdv mindenkinek!
Üdvözlök mindenkit a helyszínen, és azokat is, akik a Netflixen néznek.
Köszi!
Hol vannak a nők, akik egyedül érkeztek?
Tudom.
Sokat tanulok az emberektől, mikor így vagy úgy reagálnak.
Érezhető a szenvedélyük: „Itt vagyok. Ovulálok. Basszus, itt vagyok!”
Megmutatkozik az elkötelezettségük és úgy en bloc az életigenlésük.
„Univerzum, küldd le rám megannyi áldásodat!"
Hol vannak azok, akik barátokkal jöttek?
Látjátok? Sok kiderül valakiről, ha odafigyelünk rá.
Mármint ez kész összevisszaság.
Egyesek tuti elgondolkodtak, hogy tudják-e, milyenek.
Inkább ezt figyeljétek! Kik azok, akik a párjukkal jöttek?
Kétségtelen, hogy aki a párjával jött, büszkén vállalja az érzelmeit.
Kétségtelen, mert ők is tuti sokszor vitáztak,
és náluk is megvolt a csiszolódási folyamat.
Olyanok, mint egy régi cipő, ami felvette a lábunk alakját.
Az ilyen már nem töri fel a lábunk.
Ha megismerünk valakit, kommunikáció segítségével szeretjük meg,
de a viták szilárdítják meg az érzéseinket.
Hiba olyat keresni, aki kényeztet, és lesi minden szavunk,
mert ez a kör lefut két év alatt… Legalábbis, ha szexi vagy.
Ha olyat keresel, aki bókol, és örömet okoz, ha együtt vagytok…
Az is hamar kasza.
Az igazán jó az, aki jó vitapartner,
akivel veszekedést szíthatsz,
és akit végig tisztelni tudsz.
Semmi jó nincs abban, aki mindig enged nyerni.
Idióta, aki azt szajkózza, szeret, és benned rossz érzést kelt,
és azt mondod: „Kár!”
Az utolsó Netflix-különkiadásomkor épp várandós voltam.
Nagyon-nagyon terhes!
Becsszó, már nem vagyok az.
Már rég nem takarózhatok azzal, hogy nemrég szültem.
A fiam már beszél. Hároméves.
A külsőm az én saram.
Imádok a fiam anyja lenni.
De vannak dolgok, amik nekem furák, és amikhez hozzá kell szoknom.
Például ahhoz, hogy a fiam korát hónapokban fejezzem ki.
Nem értek ezekhez a badarságokhoz.
A whatsappos meg hasonló csoportokban dumáláshoz,
a fura órákra járáshoz…
Nem vittem a fiam mászásórára, meg ilyen hülyeségre.
Ma anyának lenni háromszor stresszesebb, mint régen.
Korábban a nők megszültek, és megélhették az anyaságukat…
Zárt ajtók mögött.
Bizony.
Hát nekünk nem ez jut. Megélhetjük, de a nyilvánosság előtt,
mert úgy élünk, mint az influenszerek.
Ha van hét követőd, megosztasz „mindenkivel” egy sztorit. Most ez a módi,
ugye?
Az egyik legfontosabb, amiről a fiam születése után döntenem kellett az,
posztoljak-e róla képet.
Ez manapság életbe vágó döntés. Én végül nem posztoltam,
és jöttek a kommentek: „Biztos, csúnya a gyereke, azért nem posztol róla.”
„Tuti, nem az apjára hasonlít.
#ribanc.”
Gondoltam, jó…
Végül is az anyaság összehozza az embereket.
„Kiteszek egy képet arról, ahogy a kicsit szoptatom.”
A szoptatás egy gyönyörű dolog.
„Micsoda magamutogató spiné az,
aki a gyereke szoptatásáról posztol, hogy mutogathassa a melleit. #ribanc #RIBANC.”
„Kihasználja az ártatlan gyerekét, hogy mutogathassa magát.”
„Csúnya a melle. Összenéznek a mellbimbói.
Áldás rájuk!”
Sosem győzhetünk.
Nincs olyan, hogy nyersz,
ugye?
Gondoltam, a melles dolog végül is igaz, és mindenkinek lehet véleménye,
szóval posztolok egy cumisüveges képet.
„Ez a megveszekedett picsa a társadalmat károsítja azzal,
hogy megfosztja ezt a gyönyörű gyereket a mellbimbószopás egyedi élményétől,
amitől jó ember válik majd belőle. Az ilyenekből lesznek bűnözők.
Isten áldja a családod és az otthonod!” Na, ne már!
Sosem győzhetsz.
Nagyon furcsa és akadékoskodó generáció vagyunk.
A nők a szülés után a legmagányosabbak,
mert nem tudnak azonosulni mások közösségimédia-posztjaival.
Ekkor tiszta őrült az ember. Szülés után őrültebb, mint amúgy.
A hormonjaink meg vannak kattanva,
a mellbimbóink repedezettek, a testünk meg kész roncs.
Azt sem tudjuk, kik vagyunk, vagy miért.
Azt mondják, hogy a szüléskor anya is születik, ami egy baromság.
Mikor szarul vagy, és negyvenöt percen keresztül szoptatsz,
elég sok időd van, hogy szarságokon agyalj.
„Lola a tehén…
Lolának a tehénnek van feje és feneke is
Még van feneke Mert nem szült bocikat
Lolának a tehénnek nincsen férje”
Ilyenkor…
Az ember állati kimerült, nem alszik, nem eszik rendes kaját, és bekattan.
Nem igazi öröm, ha valaki meglátogat a kórházban a szülés után.
Jobb lenne várniuk, míg kicsit helyrejövünk.
Nem kéne bemenni kíváncsiskodni, mert ez nem rájuk tartozik.
A viccelődés egy újdonsült anyával meg végképp felejtős.
A barátok folyton megnevettetnek, mi meg…
Ezt ne!
„Istenem, segíts meg engem!
Milyen szép…
Jézus feltámadt, ugye?
A harmadik napon.
Három napig halottnak lenni egész jól hangzik.
Három nap…
Ha egy nyolcórás szépítő alvás csodát tesz, akkor…
milyen, ha valaki három napig halott?
Az elég idő lenne másoknak, hogy beismerjék, milyen jó ember voltam,
azt, hogy én voltam a vágyaik tárgya, akit, ha még élnék, feleségül kérnének.
„Három nap.
Aztán belőtt séróval, fehér ruhában térnék vissza.”
Tényleg bekattanunk!
Elöntenek a hormonok, a testünk kivan, és az agyunk is.
Semmi sem jön ránk, de szülés után ruhát kell keresnünk,
mert a kolumbiai jog szerint
rögtön a szülés után be kell jelentenünk a gyerekünket,
és egy nevet kell adnunk neki, amit egész életében utálhat.
Hamar megváltoztatja majd a Lisseth Johana nevet.
A Lisseth Johana Pereira Ordóñez túl hosszú.
Rövidebb, hangzatosabb név kell, és punktum.
Bumm, és kész!
Atyám! Ott hátul valaki nagyon nevet. Biztos pocsék neve van.
Nekünk latinóknak semmi sem elég.
Nézzetek rám! Gondoltam, feltehetem a hat gyűrűm, mert ez az én műsorom.
Plusz van hajfonatom… Ez az oldalam elfoglalt egy viking falut a haverokkal.
Ez az oldalam meg Marimart idézi.
Értitek… mindent akarok!
Szóval… az emberiség olyan időket él,
amelyben túl sok az inger. Mint a gyerekek, túl sok dolgot csinálunk.
A fiam kéri, hogy rajzoljuk, és én arcokat, lufikat, vizet festek vele,
és a gyerek éjfélkor…
Egy túlstimulált köztes generáció vagyunk. Olyan szülők neveltek,
akik kevés szeretetet kaptak, és nekünk többet adtak.
El vagyunk cseszve. Jó szüleink voltak, így jó gyerekeknek kell lennünk.
A szüleink ezt jól tudják,
és a világjárvány, a karantén és a lezárások alatt rájöttek,
hogy ők az új gyerekeink.
A szüleink generációja gyerekként viselkedik.
Nem szülőkként, mert túl gyorsan kellett felnőniük.
Túl fiatalon lettek felnőttek.
A húszas éveinkben házasodtak, és nem éltek,
így 40-50 évesen tinikként viselkednek.
Olyan gyorsan felnőnek…
A szülők az új gyerekek,
mert rengeteg energia megtanítani őket az önvédelemre ebben a modern világban.
Félreteszel, és veszel nekik egy új mobiltelefont.
Időt és energiát nem kímélve elkészítesz egy lassú léptékű videó-útmutatót,
amiből megérthetik a dolgokat.
És mire megyünk az erőfeszítéssel? Arra, hogy fel sem veszik a telefont.
Az, amit mondtak… hogy mindig számíthatsz rájuk,
ha épp vészhelyzet áll fenn az életünkben…
Na, az nagy kamu!
Amint eljövünk tőlük, leveszik rólunk a kezüket.
Persze érthető, hogy a tele van a hócipőjük,
de az, hogy sose vegyék fel a telefont…
Mindig azzal takaróznak, hogy nem értenek a technikához. Ez kamu,
mert láttam már anyámat csőrikés matricát küldeni. Ez azért sok…
Érthető a helyzetük.
Most már sok dolgot értek.
Mert, ahogy idősödünk, lassan felnőtté válunk…
Bár ha a mi generációnkat nézzük, nem teljesen.
Mi a korunk szerint felnőttek vagyunk, de nem vagyunk érettek.
Komolyan nem.
Én 35 vagyok, és egy fiú anyja. Őrület, nem?
A helyzet, hogy tagadásban élünk.
Ez a nagy helyzet.
A modern felnőttek nem olyanok, mint az előző generációk tagjai,
mert az én gyerekkoromban egy 35 éves nő idős volt.
Gyerekként egy 35 évesről azt hiszed, 15 nap, és neki kampec.
Most a fiatalságunk hangoztatjuk. Korban felnőttek vagyunk, de nem érettek.
Felnőtt életet élünk, felnőtt munkánk van, és felnőtt keresetünk,
de mire költjük? Tinis baromságokra, mert legbelül tinik vagyunk.
Éretlenek.
Mivel nehéz, nem vagyunk hajlandóak felnőni.
Tinifelnőttek vagyunk legbelül.
És persze értem, mert felnőni nehéz.
Kiskorunk óta a felnövéssel nyomasztanak.
Egy kérdés, amit a gyerekekhez nem értő felnőttek
kivétel nélkül mindig megkérdeznek:
„Mi akarsz lenni, ha nagy leszel?”
A mai fejünkkel azt mondhattuk volna, hogy a franc akar felnőni.
Igaz?
Egész életünkben gyors döntéshozatalra sarkallnak.
Ma sok felnőtt szorong, depressziós, és az élete kész rohanás.
Most minden olyan gyors, és folyton fejlődik.
Fáj, ha 16 másodpercet kell várnunk két sorozatrész között.
Minden gyors, és azonnal kell,
de azt is akarjuk, hogy minden jó minőségű és örök legyen.
A jelen korunkat túlságosan a motiváció és a pozitivizmus jellemzi.
Hangoztatjuk, hogy az univerzum megadja, amit kérünk.
„Ha eléggé akarod, és kitartóan kéred, megkapod.”
Mi vagyunk a „hagyd, engedd, hogy áramoljon” generáció.
Ki tanítja nekünk a „maradj, egy év kell ennek” elvet?
Hát senki sem tanítja!
Ha rossz a kapcsolatod, azt mondják: „Engedd el!”
„Ha megríkat, nem érdemli meg, hogy sírj utána.”
Mekkora baromság!
Azok, akiket a legjobban szeretünk, dühítenek fel a legjobban.
A szeretteink ríkatnak meg a legjobban.
Kezdve a gyerekeinkkel, akiket imádunk. Velük van tele legtöbbször a hócipőnk.
Egy-háromszor hetente.
Például, ha van valakit szeretünk,
és nem kérdezzük meg magunktól heti egyszer-kétszer,
hogy mit műveltünk az életünkkel…
akkor nem szeretjük őt.
Ugye ti is úgy látjátok, hogy túl pozitívak vagyunk?
„Mit akarsz elérni? Bármire képes vagy.”
Hát igen, de nem.
Remekül hangzanak az ilyenek, és kell is a motiváció,
de igazából nem vagyunk mindenre képesek, mert nem mindenben vagyunk jók.
Jók vagyunk pár dologban, a szomszéd meg másokban.
„Az álmoknak ereje van. Ha álmodsz valamit, az lehetséges.”
Ez így van, de Latin-Amerikában nehezebb.
Itt van például a gyerekkori álmom. Kislányként műkorcsolyázó akartam lenni,
úgy, hogy Cúcutában éltünk.
Ha valaki nem ismerné a várost, elmondom…
Az van,
hogy az ország nagy részén nincsenek évszakok.
Javítok. A szülővárosomban egy van. Nyár van egész rohadt évben.
Nekünk egy hűvösebb nap az, ha egy mangófa árnyékában 38 fok van.
És értem én,
hogy „Ne engedjük, hogy külső tényezők visszatartsanak minket…”
És tényleg nem kéne mást hibáztatni,
mert felelősek vagyunk az életünkért, de én műkorcsolyázni akartam!
Tök rövidek a lábaim!
A műkorcsolya egy teljesítményalapú sportág.
Ismerjük már magunkat!
Álmodni ér, de nézzünk már magunkba,
mielőtt elérhetetlen célokra fecséreljük az időt!
Én meg a teljesítményalapú sportolóság? Az ilyen emberek élete kész lemondás.
Ők bizony tiszteletet és elismerést érdemelnek.
Főleg a latin-amerikaiak.
Az életüket lemondások jellemzik.
Azok az emberek egész életükben csirkemellen tengődnek.
Ezzel szemben…
Én nem drogozom vagy iszom, de imádok enni, szóval…
Mindenre teszek egy kis salsaszószt.
Most komolyan…
Szabad álmodni, de ismernünk kell magunkat is.
Geometriai fogalmak helyett valós dolgokra kellett volna a suliban tanítaniuk,
megkérdezni, miben vagyunk jók, és arra tanítani minket.
Az iskolák nem szakmai fókuszúak.
Vagy nagyra törünk, vagy kár értünk.
Ismerjük magunkat! Én, hál istennek, már kiskoromban is ismertem.
Kiskorom óta tudtam, mi leszek. A suliban minden órán ez ment:
„Liss! Maradj csendben a hátsó padban!”
Aztán az egyetemen kértek, hogy osszam meg a mondanivalóm, és lám!
Komolyan mondom, hogy nehéz békében élni,
főleg most, hogy kötelező boldognak lenni.
Most mindig van valaki, akihez hasonlíthatjuk magunkat,
és ez nagyon mérgező.
A celebeket nézve elhihetjük, hogy minden lehetséges, de ez hülyeség!
Ha valaki szingli, biztos van más, aki jobb nála.
„A csaj szingli, de tök dögös. Edzeni jár, és nem eszik annyit, mint én.
Csinos, és az élete is szórakoztatóbb.
Ha bepiál, ausztrálokkal jön össze.”
Azt mondjuk, hogy ez lehetséges, és egy jó pillanatban beleállunk.
Nem elégszem meg a fura munkatársammal, nem ám!
„Megtörténhet. Meg bizony.”
Például, ha ott ünneplem a szülinapom a barátaimmal, ahova sok külföldi jár…
És a legcsúnyább barátaim társaságában üldögélek…
Tuti, van ott egy ausztrál, aki a Hemsworthök távoli rokona.
A DNS-ük egy apró részével is kiegyezek.
„Megtörténhet.”
A pasi azért van Kolumbiában, mert kávéspohártető-lyukasztó gépeket gyárt.
A fejlett országokban ilyenekkel szokás tök törvényesen meggazdagodni.
„Megtörténhet.” Angolul beszél, és részegen én is, szóval megtörténhet.
Ha már az álmoknál tartunk, és az univerzumtól kérünk dolgokat,
én tényleg hiszem, hogy érdemes álmodni,
vágyni dolgokra, célokat kitűzni, és bevonzani a vágyaink tárgyát.
És mondhatom, hogy egy pasi nem elég jó, és többre vágyom.
„Az ausztrálomat akarom, vagy egy ausztrálnak kinéző kolumbiait!”
Megkaphatod az álmaid pasiját.
Nem a vágyakozás a baj, hanem az, hogyan tesszük.
„Vonzd be!”
Az álmaid pasija a cél, és megkaphatod.
Lehet, hogy nem te leszel az első felesége.
Lehet, hogy csak a második vagy a harmadik leszel,
vagy a szeretője úgy másfél évig.
De megtörténhet. Megszerezheted.
„Vonzd be!”
Az álmaid pasija itt van.
Lehet, hogy nincs pénze,
mert a válásaira ráment a gatyája is,
és lehet, hogy nem túl egészséges, mert fiatalon sokat bulizott.
Lehet, hogy…
érzelmileg odavágták.
Ez jó, mert az ilyenek hálásabbak. A beteg, fáradt férfiak hűségesek.
„Vonzd be!”
Egy köztes generáció vagyunk.
Generáció alatt nem a korunkat értem, mert az kérdéses.
Én szívesen lennék növényekkel diskuráló idős hölgy. Tényleg!
Már idősek sem lehetünk, mert kitolódik a fiatalság.
„A 15 évesek az új nyolcévesek.
A 20 évesek az új 12 évesek.
A 25 évesek az új…”
Miért akarnánk a 20-as éveinkben lenni, mikor azok a legrosszabbak?
Az a gyötrődés kora,
amikor szexik és szabadok vagyunk, de nem tudjuk.
Én egy csomót hibáztam a 20-as éveimben. Például túl sokat dolgoztam.
A 30-as éveimért gürcöltem, ami remek, de időpocsékolás volt.
Nem utaztam a barátaimmal,
nem voltam ribi, mert…
felelősségteljes voltam.
A dolog legrosszabb része, hogy az idő könyörtelen.
Mindenki egy irányba halad.
Bizonyítékom ugyan nincs, de - bocs, szülők - azt javaslom a fiataloknak,
hogy ha valaki meztelen fotót kér tőletek, küldjetek egyet!
Öt-hat év múlva az illető jó referencia lesz.
„Kérnék valamit. Küldtem neked egy meztelen képet hat éve.
A férjem nem hiszi el, hogy dögös voltam. Elküldenéd?”
„Vonzd be!” Igaz?
Köztes helyzetben vagyunk, egy átalakuló generáció tagjai.
Átéltünk egy csomó fura dolgot. A világjárvány is ilyen volt,
de sok szokatlan átalakuláson is átmentünk.
Az analóg világ után, mi digitális világban élünk,
Megvívtunk már elfeledett csatákat, és most gyengébbek vagyunk, mint valaha.
Átéltük azt…
mikor az unokatesóink szétrúghatták a seggünk, és ez oké volt.
Nem tudom, ti hogy látjátok,
de a születésem óta rengeteg újgazdag ember lett,
ám a hozzám hasonlóknak nem futotta az Álgebra de Baldor matekkönyvre sem.
Mi vagy megörököltünk
vagy vettünk egy használt példányt.
Ezeknek történetük van, saját DNS-ük.
Ezek 13-14 éveseké voltak…
akik ciciket, dákókat, pletykákat firkáltak a könyvükbe.
Egy egyenlet megoldásához át kellett rágni magunkat…
„Mi a szar van ez alatt? X vagy Y?” Éppen…
Középen vagyunk.
Mivel csak én törhetek pálcát magam felett, magamba néztem,
és szerintem manapság rosszul használják a véleményünket.
„Elmondom a véleményem, de hogy hogy fogadod be, rajtad áll.”
„Én nem köntörfalazok.” Mert egy igazi ribi vagy!
Nem.
Ez nem helyes.
Nem mondhatod, hogy a személyiséged miatt bántasz meg másokat.
Miért ne számítanának mások érzései?
Ez a mi hibánk, a túlzott pozitivitás és egyenjogúság miatt.
Nem a nőire gondolok.
Toljuk, hogy: „Te vagy a legjobb, és mindent megérdemelsz.
Ki érdemel meg téged? Senki.”
Baromság!
Szóval ki ma átlagos, normális? Senki, mi?
Én átlagos felnőttnek tartom magam, és a műsorom címe Felnőtteskedés.
Középen vagyok. Nem vagyok túl magas. Senki sem titulálna zsiráfnak.
Túl alacsony sem vagyok, így törpének sem neveznek.
Túl csúnya sem vagyok, így a Netflix nem készít szappanoperát az életemről,
amit 37 nyelvre szinkronizálnak, és az örök Top 10-ben tartják,
hogy az emberek kéthetente újranézzék. Nem ám!
Túl csinos és szexi sem vagyok,
hogy a barátnőtök azt mondja: „Nem megyünk annak a ribinek a műsorára!”
Más nők kedvelnek, így nem vagyok elég szép.
Senki sem kérdőjelezi meg a sikereimet.
Mindenki tudja, hogy kemény munkával értem el őket.
Szóval túl szexi sem vagyok.
Az extrém ellentétek világát éljük.
Vagy beilleszkedsz, vagy nem. Én egész életemben mindenhonnan kilógtam.
Nem jók rám a nacik, amik tetszenek…
Tényleg két ellentét van az általános dolgokban.
Az oktatásban például ott van a kitűnőség. Azt mondják, ezt kell elérnünk.
Tök ritka, ha egy gyerek… Kolumbiában ötös a legjobb jegy,
és ez a gyerek ötöst, a legjobb osztályzatot kapja.
„Kitűnő lett, Sandra!
Természetesen ötöst kapott.
Az alma nem esik messze a fájától.
Olyan, mint az apja. Mit tegyünk a kölyökkel, a fiammal, Sandra?
Jelzálog van a házon, de vigyük el Disneylandbe, mert megérdemli.”
És ott van a másik véglet, mikor a gyerek egyest, elégtelent kap.
„Egyest kapott, Sandra, egyest!
Milyen hülyének kell lenni ahhoz,
hogy valaki egyest kapjon?
Egy egykettedet sem kapott jó magaviseletért.
Az órán ő az, aki csak testben van jelen.
A gondolatai máshol járnak.
„Jaj, Sandra, az alma tényleg nem esik messze a fájától.
Ez a gyerek olyan, mint az anyja.”
Azon tépelődöm, hogy ha ez a két véglet,
mi van a gyerekkel, aki hármas fölét kap?
Ez a pocsék eredmény érdemel egy vállveregetést?
Ő hiába igyekezett?
Igen, kinevethetjük.
Olyan kiválóak vagyunk, hogy az iskolában egyszer sem mondtuk vagy hallottuk ezt:
„Tanár úr,
ha meghalunk, üres kézzel távozunk.
Mit jelent magának egy kegyelemkettes? Semmit.
És mit jelent nekem? A jövőmet, tanár úr, kérem.”
Ugye, hogy nem? Csak a színötös diákok számítanak,
mert ma a mottó, hogy: „Bármire képes vagy.”
Mekkora baromság!
Vannak dolgok, amiket egyszerűen nem tudunk elérni,
mert nincsenek meg hozzájuk a képességeink.
Minél előbb elkezdünk a képességeinkre építeni,
annál kevésbé lesz frusztráló a kibaszott élet, nem?
És ezt a „mindenre képes vagy” dologból fakadó szorongást
szülőkként átadjuk a gyerekeinknek is.
Rajtakaptam magam. Megláttam, hogy a fiam ritmusosan tapsol,
és rákerestem, van-e dobóra két és fél éves zsenipalántáknak.
Ez ilyen,
igaz?
Az előző generáció észre se vette az ilyet. „Fiam, te szaxofonozol!”
Semmi.
Ez a generáció meg nem mondhatja el macskáknak meg növényeknek, így…
Mi vagyunk a köztes generáció.
Nem vagyunk kékvérűek, csak 0+-ak. Hol vannak a 0+ vércsoportúak?
Igen, mi olcsóbbak vagyunk.
Sokkal átlagosabbak.
De egy balesetben ki nyer, ha?
Mi nem fogunk segítségért könyörögni.
„Kérjük, adjanak vért, mert ritka a vércsoportunk!”
Nagy szart! Épp elég vér van, amiből kaphatunk.
Ezért kaphatunk arckezelést, vérlemezkében gazdag plazmát, meg ilyeneket.
Olcsó a vérünk.
Prolik, hajrá!
Az örökségünk szegény, de tisztességes.
A mi generációnk sokkal éretlenebb, mint a szüleinké…
de felelősségteljesebb is.
Idealizáljuk a múltat: „a szülők régen jobb emberek voltak.”
Ez baromság. Felelőtlenek voltak.
Minimálbért kerestek, de 13 gyereket vállaltak.
Például itt van a köztesek, a mi kapcsolatunk a növényekkel.
Korábban mindenki kötődött a növényeihez, felelősséggel nevelgette őket.
A nagymamáink tudták az összes nevét, azt, mire voltak jók,
meg a többi badarságot. Tudták minden növény nevét, igaz?
Öntözték őket, és a megfelelő időben metszették is.
A mi generációnknak nincsenek növényei. „Megmentjük az Amazonast.”
Ez is hatalmas felelősség.
És mi, a köztes emberek…
hármas fölét kapunk.
Azt mondjuk, van növényünk, mert van… mink?
Segítsetek! Mink is van otthon?
Egy kaktuszunk, igaz?
Azt mondjuk, hogy: „Kaktusz? Nekem egy szukkulensem van.” Ugyan!
Öt éve egy kis gazocska volt.
Nem azért szerettük meg, mert szemrevaló növényke,
hanem mert jól érezzük magunkat tőle.
Hisz nem halt meg egy élőlény, amiért felelősek vagyunk.
A lelkünk még él, mert a növények visszatükrözik az energiánk.
Egy szukkulens vagy egy kaktusz nem igazi növény,
mert csak háromhavonta három csepp víz kell nekik, ami lehet a könnyünk is.
És csúnyák is!
Ezért tartott az előző generáció szép virágokat festékesdobozokban.
Mi meg ronda növényeket tartunk szép virágcserepekben.
A tartó lehet egy arany koponya,
vagy Diana hercegnő arcképe, akinek a haja…
A növény meg egy bűn ronda szerzet.
Középen állunk.
Köztes generáció vagyunk, a hármas fölét kapók.
Itt vannak a szépségbeli extrémek.
A szépség is két szélsőség között van. A klasszikus és a nyilvánvaló között.
Azt szokás mondani, mindenki szép,
és ez igaz…
de egyesek nyilvánvalóbban, mint mások.
Van a megkérdőjelezhetetlen, klasszikus szépség.
Rá az emberek azt mondják: gyönyörű férfi vagy nő.
Az ilyen férfiak borotválkozás után is szépek. Van ilyen!
A gyönyörű nőknek szép lábuk és arcuk van, de elvesztik a pénzük, odalesz a vagyonuk,
ezért turkálóból öltözködnek, és az egydolcsis póló is úgy áll rajtuk,
mint egy Versace.
Eltépik, csomót kötnek az aljára, és divatosak benne. Ilyenek ők.
Nem irigységből mondom ezt.
De lenne egy morfológiai meglátásom
az anatómiai arányaikkal kapcsolatban.
Hogy lehet valakinek ilyen hasa? Ilyen lapos, ha?
Tényleg ilyenek!
Hogy lehet benne egy ilyen hasban…
minden, aminek benne kell lennie?
A hasnyálmirigy, a belek…
A két és fél méter hosszú bélrendszer és a tartalma?
A gyomor, a máj,
az epehólyag és a vese is be kell, hogy férjen.
Hogy fér bele minden? Ez elképesztő, emberileg lehetetlen.
Egytől egyig reptiliánok!
Igazam van, nem?
És ez csak a klasszikus szépség,
de ott van még az extrém szépség, a modern szépség, igaz?
A jelenlegi ideál. A „címkézetlen”, ami önmagában már egy címke.
Azt mondják, ő az igazi nő, de rá sem hasonlítok.
„Nem is létezem.”
Ez egy másfajta szépség. Olyan, amit látva az ember megkérdezi:
„Te tényleg… Mi vagy te?”
Ők stílusos, divatérzékkel bíró emberek, akik jól néznek ki.
Még ha vannak is szépséghibáik, szép az arcuk.
Ha szeplősek, mint egy pulykatojás, az is jól áll nekik.
Hordhatnak csíkos, kockás, pöttyös ruhát, vagy szmokingot edzőcipővel…
Érzékük van ehhez. Ők az új, modern szépségek.
Szóval a kérdés, hogy ha nyilvánvaló okokból…
nem tartozom ide…
Ma nem ítélkezem magam felett.
Ma szeretettel fogadtatok,
de kirúgnátok, ha látnátok az ágyból kikelve.
És ha nem illek a másik szélsőség tagjai közé sem… hova illek be?
Középre, emberek. Hármas fölé szépség vagyok.
Mi egy héten belül tudunk csúnyák és szépek is lenni.
A normál testalkatú átlagos emberek, akik kicsit pocakosak és lapos fenekűek.
Átlagosak.
A nők átlagos arányokkal bírnak, és 85 C-s melltartót hordanak.
A hátkörméret miatt. A mellünk csak 75-ös.
Igazából ez hasznos lehet, mert befér ez meg az ide.
Amit viccesnek tartok, hogy a testünk kigúnyol minket.
Panaszkodunk rá, egy csomó dolgot teszünk vele, hülyeségekkel nyomorgatjuk.
Nyomogatjuk és kínozzuk.
A haslenyomós bugyi erre jó példa.
Nincs ironikusabb, mint az idősödő test,
mert mindenre képesek vagyunk, mindent megteszünk pár plusz fiatal évért,
de a testünk így is úgy is öregedik, nem?
Mindig is öregedtünk.
A legviccesebb pillanat az, mikor ráébredünk, hogy testünk van,
és elkezdünk bizonytalanságot érezni.
Ez a kiskamasz- és kamaszkorban indul el, vagyis a pubertásban.
Ez az időszak a fiúknak a legdurvább,
mert ilyenkor nagyon csúnyák! Állatira.
Furcsán nagy az orruk, nagy a fejük, de a testük többi része kicsi.
Igaz? A pasik ekkortájt kívánják, hogy bár lenne nekik…
Mert van az a bajuszkezdeményük…
Férfias bajuszra, sűrű szakállra és pajeszra vágynak,
széles vállra, férfias karra és lábra, mellszőrzetre…
A férfiak évekig sóvárognak ezek után, erre ki kapja?
Mi, nők!
Az idősödés ironikus,
mert tinikorunkban mi lányok arra vágytunk, hogy megnőjön a mellünk…
Ezért tömtünk a melltartónkba vattát, az apánk zokniját, bármit…
A legtöbben így voltunk, nem? Voltak, akik könyvekre vágytak,
de én ciciket akartam.
A vicc ebben, hogy a melleket, amikre vágytunk,
amik feszesek, kerekek és szépek, na, azokat kik kapják az idő haladtával?
Senkinek sincs szebb melle,
mint egy 62 vagy több éves pasinak. Az ő melleik… tényleg gyönyörűek.
Fenomenálisak.
A mellük feszes, kerek, és szépek a mellbimbóik is.
Hetykék, mint a most kipattant mellecskék. Vadonatújak. Szóval ez menő.
Mi átlagos emberek, akik sok dologban középen helyezkedünk el, tagadásban élünk,
és kívülállónak érezzük magunkat.
Benyaljuk az olyan általános igazságokat, mint ezek a dumák:
„Tűnj ki! Képes vagy rá! Csodálatos vagy!
Ki érdemel meg téged? Senki. Nem magányos vagy, hanem okos.”
Nekem már elegem van önmagam megismeréséből.
Középen állunk.
És ebben a szélsőségben, valaki mindig hibázik,
és a hibája lehetőséget szül.
A hibájából egy „mindent kibírok” tetkó lesz,
egy könyv vagy egy konferencia, mert:
„Hibáztam, de megtanultam a leckét,
és ezzel egy lépéssel közelebb kerültem a sikeres élethez.”
Vannak ilyenek, igaz?
A másik véglet pedig, mikor hibát vét:
„Végigcsinálom ezt is, mert focista lesz belőlem!”
„Jó tanuló voltam, de az igazgató kicseszett velem.”
És mi, akik középen állunk, a hármas fölét kapók, a 0+ vércsoportúak…
ha hibázunk, akkor…
Mit is teszünk, ha hibázunk?
Újra elkövetjük.
Egyszer, kétszer, sokszor ugyanazt a hibát.
Annyiszor, hogy végül elegünk legyen, és megmondjuk valakinek, hogy ne hívogasson.
És ott a szerelem, a legszélsőségesebb fogalom.
Ott van a klasszikus szerelem,
a romantikus szerelem, amit színdarabok dolgoznak fel.
A elsöprő szerelem két fiatal között.
Ilyen „romantikus történet” Shakespeare Rómeó és Júliája.
Ha hozzám hasonlóan nem olvastátok, összefoglalom.
Így hangzik: „Júlia!
Megláttalak az erkélyen.
Szeretlek.
Nem tudom, milyen ember vagy, milyen értékek szerint élsz.
Szart se tudok rólad, de beléd szerettem, mert csinos vagy.
Júlia, annyira szeretlek,
hogy teszek rá, hogy a családjaink kinyírják egymást,
mert szeretlek, bár nem ismerlek.
Ha mindenem odalesz, adsz kölcsön?
Ha lebetegszem, kitörlöd a seggem? Szeretlek!
És ha nem hagyják, hogy egymáséi legyünk, megöljünk magunkat, Júlia!”
Ez a romantikus, vak szerelem.
A klasszikus szerelem.
Másrészt ott van a modern szerelem, a megfontolt szerelem,
két gondolkodó ember szerelme,
amelyben a két egyéniség dönt úgy, hogy megosztják egymással az útjukat.
Sokan kérdezik, hogy még mindig így szeretem-e a férjem.
És a válaszom,
hogy olvasom egy neuropszichiáter-szociológus műveit,
egy német nőét,
aki elmagyarázza, hogy a pillangók a gyomrunkban
igazából a szorongás jelei.
„Az igazi szerelemben nyugalmat érzünk.”
Tehát a párom úgymond, nem zavarja meg a nyugalmam.
Milyen szaros szerelem ez?
Kibaszott unalmas nyugdíjas szerelem?
Idősek szerelme, amiben a kezdetben is úgy csókolózunk, mint egy házaspár?
Egy szerelem, amiben nincs fertőzésveszély?
Ez…
A szerelem nekünk a legjobb itt középen…
Ez olyan felvillanyozó szerelem, amire azt mondjuk: „Basszus!”
Az ilyen szerelemtől fogyunk, és rosszabb emberek leszünk. Hazugok.
A szerelmünk csókjaiért korábban lelépünk a munkából.
Ez a szerelem mérgező.
Igaz?
A legtöbb kapcsolatot idealizáljuk, és azt mondjuk rájuk,
hogy „szépek, és egy életen át tartanak”,
de akik benne vannak, nem mindig szerették egymást.
Ezekben a 80 éves házasságokban…
vajon hány nehéz helyzetet kellett átvészelniük?
Kutattam kicsit, és én hiszek két ember…
szívből remélem, hogy csak kettő, igaz szerelmében.
Általában az egyik ember előbb lesz szerelmes,
és jobban szereti a másikat,
így dolgokat tesz a másikért,
és ráveszi egy s másra, amiket egyedül nem tenne.
Ezekkel meggyőzi a másikat, hogy jó ötlet szeretni egymást.
Ekkor a másik is beleszeret.
Ha ez megvan, jön a váltakozás. Egyszer az egyik ad, máskor a másik.
Igaz?
„Szeretlek.” „Én ebben a hónapban téged nem, szeress te!”
Megy a pingpong, bumm! „Seggfej!” „Szeretlek!” „Seggfej!”
Az érzés hullámzik…
Erről senki sem beszél, mert a szerelem szép oldala,
romantikus oldala érdekel,
amire büszkék lehetünk, és amivel kérkedhetünk.
Mind olyan szerelmet akarunk, amitől a föld felett járunk.
Olyat, amilyet a gyerekkori filmjeink ábrázolnak.
Jó reggelt, szerelmem
Ébredj, kedvesem A nap már felkelt
„Vicceltem. Pihenj csak!
Én eltakarítom a rendetlenséget, amit a szenvedélyünk szült.
Atyaisten, ez meg mi?
Ez a drága kedvesem bokszere!”
Csókból születik a boldogság
S abból, hogy valaki jól megrak
Egy stabil és hosszútávú kapcsolatban Mert nem adtam be a derekam
Csak egy hónap randizás után
Nagyon valószínű, hogy nem így fog történni.
És nem negatívkodni akarok.
Sok időt töltünk azzal, hogy mások kapcsolatait figyeljük,
és a legtöbb dolog, amihez mérjük magunkat, nem valós,
mert az itteni emberek nem okolhatók azért, hogy itt élnek.
Például nem okolhatók a génjeink sem.
A genetikánk eltérő. A párom családja és az enyém más háttérrel rendelkezik.
Én az Andokból származom, és bennszülött felmenőim vannak.
Muiszkák, aztékok, inkák, tanínók, motilonok,
akik fel-alá másztak ezeken a hegyeken. Ezért nagy a dél-amerikai lányok feneke.
Rövid a lábunk, mert ha sokat sétálunk, nem növünk nagyra.
Mindent öröklünk, mindennek megvan az eredete, nem?
Alaposan át kéne gondolnunk, kihez hasonlítjuk magunkat.
Szerintem van, hogy mások fotói láttán kételkedni kezdünk magunkban,
és egy nő képét látva gondolhatjuk:
„Ő két tini lány és egy kisfiú édesanya,
és egy gazdag szerető férj felesége.
Hogy csinálja?” Tépelődünk a képet látva: „Hogy csinálja?”
Szerintem ez a kép egy történetet rejt, mert én tudom a képeim mögötti sztorit.
Szeretem elgondolni, mi lehet egy boldog kép mögött.
Például valami ilyesmi:
„Andrea, Camila!
Gyertek ide! Mi történt? Rátok várok. Hol vagytok már?
Felöltöztetek?
Mi ez a gönc rajtatok? Vegyétek le! Nem az OnlyFansre készültük!
Mi az a fejeteken? Akár két troll!
Zöld paróka? Latinók vagytok! Senkinek sincs ilyen haja.
Ideje felnőni! Elég idősek vagytok. Gyertek, de azonnal!”
„Jaime!
És te Daniel?
Tedd el azt a konzolvezérlőt! Apa vagy, az istenért!
Segítened kéne a fiadat rendezni, nem itt ücsörögni, és fifázni!
Pocsékul fociztál, és a FIFA sem megy!
Örülök, hogy a játékban az argentin bírók beszóltak, mert idióta vagy!„
„Hajnali négy óta fent vagyok!
Jógáztam, írtam a hálanaplómba és feljegyeztem az elhatározásaimat.
Minden szar!
Négyféle reggelit készítettem, mert a lányok vegánok.
Vegánok, de csirkét, marhát meg kolbászt azt esznek!
Azok halott állatok! A vegánok nem esznek állati eredetűt!
Te, Daniel meg laktózérzékeny vagy… Most? Itthon, mi?
Csak mert láttam, hogy az utcán pizzát, meg duplasajtos hamburgert ettél.
Azokban van laktóz!”
„Tizenöt évvel ez előtti a női szerepben élek miattatok, őrültek.
Még egy fotót sem érdemlek a 35. kibaszott szülinapomon?
Gyertek, most azonnal!
Mosolyogj, mert a fogszabályzód ára miatt nem tudtunk elutazni Cartagenába.”
„A családom, a legnagyobb büszkeségem.”
Sosem tudjuk, ki mennyire éhes. Nem tudjuk, ki hogy érzi magát.
Sosem tudhatjuk, igaz?
És bár felnőttünk, és „tinifelnőttek” lettünk,
a generációmat az jellemzi, hogy hiányoljuk az anyánk.
Most, hogy anya vagyok, értem.
Fiatalon mindig azt követeljük,
hogy az anyánk ne szóljon bele az életünkbe.
„Ne dönts helyettem! Tudom, mit csinálok.
Ne szólj bele a döntéseimbe, tiszteld a személyes terem!”
Aztán felnövünk, lesz egy gyerekünk:
„Kérlek, anyu, anyucikám!
Nem tudom, mit kezdjek az életemmel. Mondd meg, mit tegyek!
A fenébe a személyes teremmel! Gyere, lakj velem!”
És a legtöbb fiatal felnőtt szeretne egy pótanyát is.
Mind úgy érezzük, kell még pár év.
Ezért veszünk olyan órát, ami imitálja az anyánk:
„Lélegezz, aludj, ébredj fel! Ülj egyenesen, különben púpos leszel!”
Ott vagy…
Nemcsak egyszer növünk fel.
Nemcsak a családunk, és az iskola nevelnek,
hanem az ízlésünk is. Az, amit fogyasztunk.
Minden hat ránk. Alaposan meg kéne válogatnunk,
mit fogadunk be.
A barátaink is nevelnek.
Azok a járdán hajnali 4-kor elhangzó megfoghatatlan beszélgetések…
Sok dolog nevel, ugye?
Hatnak ránk a partnereink, akiktől elbúcsúztunk, és…
akik tőlünk búcsúztak el. „Isten áldjon, amiért nem akartál engem!”
És az ízlésünk is nevel.
A filmeknek mindig van egy rejtett üzenete.
Tök tetszik a nők mai szerepe, az erős női karakterek, meg ilyenek,
ami nem tetszik, hogy mind egyformák.
Hogy egy nő tündökölhessen, egy seggfej főszereplőtárs kell mellé.
Vannak női karakterek, amik sokakra hatottak… Rám legalábbis mindenképp,
és nem tetszik, hogyan alakították a sorsuk,
mert rossz üzenetet közvetítenek.
Az egyik ilyen a Harry Potter sorozatból Hermione Granger.
Nekem ő a legmenőbb a történetben. A sorozat kaphatta volna az ő nevét.
Hogy miért?
Azért, mert nélküle egyszerűen nem lenne Harry Potter, csak egy fél könyv.
A srác nem élte volna túl nélküle. Nem a feminizmus beszél belőlem.
A srácok között Hermione a legmenőbb.
Ő képvisel minket, pocsék frizurájú okoskodó lányokat,
akiket mindenki elutasított.
Imádom a karaktert, mert ő egy nő, aki erőt ad nekünk.
Azt gondoljuk, Hermione menő, hogy én vagyok ő,
és szerzek egy rakott szoknyát. „35 évesen úgy öltözöm, mint Hermione.
Ez oké, mert csodálom őt.”
És mi az utolsó jelenet, amit a sorozatban Hermionéről mutatnak?
Ez a mögöttes tartalom, a rejtett, negatív üzenet.
Ebben Hermione viszi a gyerekeit az iskolabuszhoz
a dagadt férjével,
aki nem más, mint Ron!
Hozzáment Ronhoz. Az a rejtett üzenet, hogy elcseszte!
Hermione elcseszte.
Elszúrta a haját, karikás a szeme, és egy régi pólóban feszít,
mintha megkérdőjelezné a házasságát.
Elbaltázta az életét, odalett a varázskarrierje.
A társadalom így bünteti a nőket.
Az üzenet, hogy: „Ha gyereket vállalsz, tuti bebukod.”
„Mihez fog most kezdeni, ha?”
Ez helytelen! Tökre!
Az inspiráló női karaktereket jól elcseszik.
Ott van például Daenerys Targaryen a Trónok harcából.
Lényegtelen, hogy láttátok-e. Ez a sorozat intrikáról, igazságtalanságról,
viszályokról és piszkos ügyletekről szól. Kicsit olyan… mint a híradók,
amiket Mexikóban spanyolra szinkronizálnak.
De ezt elcseszték, mert a kolumbiai Caliban kellett volna.
A lány neve Daenerys Targaryen.
„Ki vagyok? Hogy hívnak? Mi a nevem?
Én vagyok a tűzkirálynő, az emberiség anyja.
Nem égek el, mert tűzből vagyok.” Sokkal menőbb lett volna.
És ez a nő a sorozat főszereplője.
És mi a probléma?
Ő egy erős, elpusztíthatatlan nő, egy született vezető.
Mégis a sorozat középpontjában az áll, kit fog párjának választani.
És a gond, hogy sok pasi közül választhat.
Micsoda gond!
Az első pasija, a férje egy elrendezett házasságban.
Egy pasi, akin amúgy örömmel legeltetjük a szemünket.
Én azt mondanám: „Apa, anya, benne vagyok! Dumáljátok le a feltételeket!”
Jogos, nem?
„Basszus! Hozzáadtak Khal Drogóhoz!”
Daenerys 16 évesen megözvegyült, és egy csomót örökölt.
Magyarázzátok el annak, aki nem érti!
A sok pasija közül a második…
Egy bérgyilkos, aki elhozza neki az ellenségei fejét,
és megoldja az életét. „A tested most az enyém.” És az övé lett.
De őt idővel megunja. „Pápá! Ennyi szenvedély nekem elég volt.”
A harmadik választása egy öreg faszi.
Nem egy csúnya öreg pasas,
mint a boltos szomszéd, aki az apróddal ezt csinálta…
Grincs!
Egy menő öreg pasi, aki szereti Daeneryst.
A harmadik pasi olyan, aki mindenkinek tökéletes választás lenne.
Minden porcikánkkal tudnánk, hogy ő kell. Ez a pasi szereti és támogatja Daeneryst,
nem akar versengeni vele, és nem zavarja a pozíciója.
Ő egy pasi, aki szereti, vicces, olvasott, akivel öröm együtt lenni, de…
„A pasi túl alacsony, ugye?
Túl kicsi a keze, és fura, mikor a melleim fogja.”
Ilyenek vagyunk.
Az utolsó választott Jon Snow,
akit bírunk, meg minden, de buta, mint föld.
Negyedóránként meggondolja magát.
„A nemtomki fia vagyok.
Mégsem vagyok a fia, ugye? Szerzetes vagyok.
Megdugtam egy vadat, úgyhogy vad vagyok.”
A srác folyton meggondolja magát.
Ha nem néztétek a sorozatot,
az egyik unokatesótoknak tuti, volt ilyen pasija.
És az üzenet itt, hogy bármit elérhetsz,
de a lényeg, hogy végül ki lesz a párod. A pasi, aki amúgy végül kinyír.
És az utolsó nő, egy belevaló karakter, a Fekete Özvegy.
Ha nem tudnátok, ki ő: egy olyan nő, amilyet mindenki ismer. Egy belevaló csaj.
A sötét és rejtélyes múltját hátrahagyta,
és sikerült önerőből a karrierje csúcsára jutnia.
És hogyan? Szupererő nélkül a szuperhősök világában.
Rúgásokkal, ütésekkel és furfangossággal ért a csúcsra.
A csaj leleményes, ez a fő jellemzője.
A legtöbb nő a filmvásznon olyan,
hogy ha sikeres a munkájában, akkor pocsék a magánélete.
Ennek a csajnak meg nincs élete, sőt otthona sem.
Tizennégy filmben szerepelt, és egyszer sem láttuk a lakásában.
Mindig csak az irodában vagy másnál.
„Szia! Natalia néni vagyok. Adnál egy szappant?”
Ez nem fair.
Mintha a lehetőségei kiaknázása egyedüllétre kárhoztatná.
Meghalsz, és nem lesz, aki elmenjen a temetésedre.
Nem ám!
Az irodában kell enned, azt, ami akad,
ételt és lelki eledelt egyaránt.
„Szóval ki szingli erre?” Először is Amerika Kapitány. Tudom, a színész…
Összefolyik tőle a nyál a számban.
Élénk a fantáziám. Tehát nem a karakter jó, hanem a színész.
Ha a karaktert jól megvizsgáljuk, egy uncsi alak.
Nem káromkodik, és nem tesz semmi rosszat.
Jót cselekszik, tiszta, és hajzselét használ. Ő egy…
Kicsit túl rendezett.
Olyan mint egy mormon edző, de mégsem…
Nem is tudom. Egyszerűen túl jó,
és ez furcsa.
Latin-Amerikaiak vagyunk.
Nem hiszünk olyanban, ami túl szép, hogy igaz legyen.
Ha valami túl könnyű, az ugrik be, hogy ezért lecsuknak. Ez van.
Tehát ez a pasi túl jó, túl… Ha belegondolunk, még mérgező jellem is.
Egy csaj 80 éve rámosolygott, és képtelen kiverni a fejéből.
Annyit mondott neki, hogy: „Táncoljunk!” És nem is táncoltak.
A Fekete Özvegy másik választási lehetősége a Hulk.
Ha nem is láttátok a filmet, egy unokatesótok tuti, járt ilyen pasival.
Ő egy mérgező pasi.
Eltűnik napokra, évekre, aztán visszajön, és a csaj keresse meg.
„Gyere! Nyugodj meg!”
És a pasi még meg is ütötte, de mivel zöld volt, nem érheti szó a ház elejét.
„Ez rendben van. Nem számít, mert épp zöld volt.”
Pofán vágta a csajt.
Mert legbelül, ha egy pasi ilyen,
megfordul valami a fejünkben, ami olyan mocskos, hogy letagadjuk.
A nők 99,9%-a vágyik ilyen után, bár a nagy részük most sem tudja.
A vágy pedig egy ekkora pasi.
„Cipelni tud, amitől vékonynak, hajlékonynak érzem magam.
Ez egy perverzió.
De ha dühbe jön, összenyom, mint egy bogarat.
„Puff!”
És itt az üzenet, hogy lehetsz sikeres, de egyedül halsz meg.
Milyen szar üzenetek ezek?
Sosem láttam egy sikeres családos nőt.
Ahogy egy terhes szuperhősnőt sem,
vagy olyat, aki szoptat, miközben a gonosszal harcol.
És ezt tesszük. Azt mondjuk, hogy csak két véglet van.
Így ha középen állsz az átlagos döntéseiddel, akkor elcseszed.
Igaz?
Néha érdemes elcseszni ezt-azt, ha az a dolog szuper.
Igaz, ugye? Mert…
Mert sokat beszélünk az egyensúlyról és a belső békéről.
Sok olyan dologról,
amik nem összeegyeztethetők az egyéni valóságunkkal,
a származásunkkal vagy a lehetőségeinkkel. Folyton pálcát törünk magunk felett.
A hiányosságainkért, a tetteinkért és a hibáinkért,
mert valaki többet tett, vagy gyorsabban…
Még evés közben sem vagyunk nyugodtak.
A generációnk nem eszik nyugodtan.
Köztünk van a legtöbb refluxos és gyomorhurutos.
Gyorsan eszünk, főleg, ha nagy családban élünk,
ahol sok testvér van, és kevés tisztelet.
Gyorsan kellett enni, mert valaki elcsaklizta az ételt.
Refluxunk van, gyorsan eszünk, és nem élvezzük az ételt.
Mégis tápláló, bio, egészséges, nem hizlaló ételt akarunk.
Minden van bennünk. Erősségek és hibák. Sokszínűség van bennünk és körülöttünk.
A ruhákkal, az ételekkel való kapcsolatunk mind számít, bánt, és sanyargat minket.
Ezért vagyunk elcseszettek.
Főleg felnőttként van ez, mikor nincsenek lazulós barátaink.
Csak egy okból vannak barátaink: hogy legyenek.
Mert a felnőtt barátokkal nem szórakozni akarunk,
hanem panaszkodni.
Nincs időnk, se pénzünk terápiára járni, ezért kellenek barátok.
És ez egy verseny.
„Képzeljétek! Háromszor voltam covidos.”
„Neked legalább van epehólyagod. Nekem kivették.” Ez…
És még az evés sem tesz boldoggá.
A felnőtt élet nehéz,
és már nem hozunk jelentéktelen döntéseket.
Túl sok az eshetőség, és ez kiakasztó.
Anno nem lehetett úgy igazán szerelmet vagy ételt választani.
Három páropció volt: a szomszéd, egy osztálytárs,
vagy egy harmad-unokatesó, ami nem bűn. És ennyi.
Most az embereknek sok lehetőségük van. „Emberek, barátok, fák, önmaguk, bármi.”
„Egy fal, graffiti. Az a graffiti a férjem.”
Minden választható…
És itt vagyunk, a dolog kellős közepén.
A felnőtt életben az étel gyakran nem csak étel.
Van, hogy pocsék heted van, és arepára éhezel,
mert vasárnap van, és a főnököd egy szararc.
El akarod felejteni, hogy felnőtt vagy, és enni egy arepát,
amelyben benne érzed az anyád szerető ölelését. Vágysz az arepaélményre,
olyan arepára, amiért nem kellett fizetned. Bizony arra.
Vágysz az arepa vagy taco, vagy akármi illatára, amit felétek esznek.
A házi apera illata csábít.
Az emlékre, ahogyan az anyukád szeretettel elkészíti és odaadja neked,
és azt mondja: „Ez csak pirított, nem égett. Edd!”
Erre vágysz.
Néha…
Néha mindent megtettél, és egész héten jól teljesítettél.
Hétfőn és kedden vegán voltál, szerdán és csütörtökön húsevő,
pénteken és szombaton meg quinoarajongó, de vasárnap…
hamburgert akarsz enni.
Jogos, nem?
Az a nap… Bocs, nem nap. Az este… Mert a hamburgert
reggel megkívánjuk, napközben rádumáljuk magunkat,
és este eldöntjük, hogy eszünk egyet, mert ilyen hülyék vagyunk.
Ha a hamburger befalása utáni éjjel
nem ébredsz fel a gyomorsav formájában jelentkező megbánásra,
ami a gyomorszájadat marja…
Ha nem ébredsz fel úgy hajnali egy körül
a gyomorégés formájában jelentkező megbánásra,
és nem fantáziálsz a gyomorsavlekötő-reklám tűzoltóiról,
és arról, ahogy az arcodba nyomják a vizet, akkor nem ettél hamburgert.
Ha a hamburger megevését követő éjjel
nem ébredsz fel, és nincs testen kívüli élményed…
Ha nem látod magad kívülről úgy hajnali három körül,
és felülről nézve nem ítéled el magad,
ahogy fehérneműben,
bugyiban vagy bokszerben megszégyenülve állsz a konyhában,
és a maradék életerődet összeszedve kimérsz némi szódabikarbónát,
hogy túléld az éjszakát,
akkor nem ettél hamburgert.
Ha az élet egy egyensúlyozás, válassz magadnak megfelelő módot rá!
Hamburgert akarsz? Hajrá, told befelé,
de megérje ám! Egy különleges napon egyél hambit!
Legyen az a burger napja!
Rendeld meg, és legyen a szentségtelen, közönséges
és olyan egészségtelen, amilyen lehet.
Ez a hamburger, amit ezerszer láttál egy étlapon,
és elgondolkodtál, megeheted-e, és a válasz, hogy ma igen!
Tetess bele mindent… Igen, mindent, és edd meg!
„Mini hambi a hamburgerben?” Igen! Told be!
Legyen ez egy hétemeletes egyszerű, zsíros hambi,
ami gyerekkori emlékeket idéz fel arról a vaníliafagyiról…
Edd meg!
Legyen akkora, hogy a könyököddel kelljen összenyomni, hogy beférjen a szádba!
Nyomd be a burgert, mert az élet egyensúly,
és mivel egyensúlyozzuk ki?
Vízzel.
Nagyon köszönöm a figyelmet!
Köszönöm szépen!
Köszi, hogy itt voltatok!
A feliratot fordította: Józsa Ildikó