Downloaded from YTS.MX
Jeg er Liss Pereira,
Official YIFY movies site: YTS.MX
en lastebilsjåfør fanget i en kvinnekropp.
Jeg vet ikke om jeg er ei stygg pen jente eller ei pen stygg jente.
Taktløs, men elegant.
Med fattigmannslønn og dyr smak.
Veldig tynn for noen (få)
og veldig feit for andre (de fleste).
Ikke for høy, ikke for kort.
Hvis du er som meg og er der i midten,
bli med meg, for du…
LISS PEREIRA I…
…voksenpoeng.
God ettermiddag, mine damer, herrer, folk uten kjønn.
Mamma, alle sammen.
God kveld til de her og til de som ser meg på Netflix.
Takk.
Men hvor er alle kvinnene som kom uten følge i kveld?
Jeg vet det.
Man lærer mye av folk når man hører dem delta.
Det er en lidenskap der.
"Her er jeg, med eggløsning, for faen."
Det er en forpliktelse. Det er en holdning til livet. Åpenhet.
"Univers, gi meg alle dine velsignelser."
Hvor er de som kom med en vennegjeng?
Ser dere? Man får vite mye ved å høre på folk.
For et rot!
Noen tenker: "Hva er vi? Jeg vet ikke."
Hør på dette i stedet. Hvor er de som kom som et par?
Det er ikke rom for tvil. "Som et par? Jeg elsker henne."
Her er det ikke rom for tvil, det har allerede vært en krangel,
en tilpasningsprosess.
Det er som en gammel sko som er tilpasset foten din.
Den gir ikke liktorner, den har vært i krig.
Du blir kjent med folk du vil elske ved å snakke,
men det styrkes ved å krangle.
Ikke se etter noen som skjemmer deg bort.
Det går over innen to år, og bare om du er heit!
Se etter noen som sier fine ting, som gleder deg…
Det er også over snart. Og som krangler bra.
En du kan starte en krangel med
og kan si: "Jeg respekterer deg."
Ingenting er verre enn en som alltid lar deg vinne.
En idiot som sier: "Ja, jeg elsker deg."
Og du sier: "Åh.
Så synd."
Sist jeg var på Netflix, var jeg gravid.
Veldig gravid!
Jeg lover at jeg ikke er det lenger.
Det er lenge siden jeg kunne unnskylde meg
og folk sa: "Å, hun fødte nettopp."
Han kan snakke nå, han er tre, han…
Nå er det min skyld.
Jeg elsker å være min sønns mamma.
Det jeg elsker mindre, eller må bli vant til, er alt som følger med.
Jeg visste ikke min sønns alder i måneder.
Jeg vet ingenting om de teite greiene.
Jeg liker ikke å chatte på de WhatsApp-gruppene.
Alle de kursene…
Jeg tok ham aldri med på krypekurs eller noe sånt.
Å være mor i denne generasjonen er mye mer stressende som før.
Mødre i tidligere generasjoner kunne føde og bli mødre.
Privat.
Punktum.
Ikke vi.
Vi gjør det samme, men vi må være mødre offentlig.
Nå lever vi som om vi var influensere.
Du har sju følgere og deler en historie: "For dere alle."
Fordi det er slik vi er.
Ikke sant?
En av de viktigste avgjørelsene jeg måtte ta da jeg fikk sønnen min,
var å dele bildet hans.
Det er en avgjørelse denne generasjonen må ta.
Jeg lot være.
"Han må være stygg, hvorfor legger hun ikke ut bilder?"
"Han ligner nok ikke på faren sin."
"#ludder."
Dere vil si: "Greit, la oss dele.
Mødre skaper et fellesskap når de deler.
La oss legge ut et bilde der barnet ammes, ikke sant?"
Laktasjon er så nydelig.
"Jævla ekshibisjonistiske dame,
som ammer barnet sitt for å vise frem puppene."
"Ludder, ludder, #LUDDER."
"Utnytter det uskyldige barnet for å blotte seg."
"Hun har stygge pupper, de skjeler, er langt fra hverandre."
"Velsigne deg."
Du kan bare ikke vinne.
Du kan umulig vinne.
Ikke sant?
Så sier du: "De har rett om puppen, vi har alle våre meninger.
Jeg deler et der sønnen min får flaske."
"Jævla kvinne, uutholdelig kjerring,
du skader samfunnet
ved å frata det vakre vesenet den unike brystvorte-forbindelsen
som gjør han til en god person. Du oppdrar en fremtidig kriminell."
"Velsignet være familien og hjemmet ditt."
Nei!
Du kan ikke vinne.
Vi er i en veldig rar, vanskelig generasjon.
Ingen tid er mer ensom for en kvinne enn like etter fødselen.
Fordi hun ikke kjenner seg igjen i virkeligheten andre viser.
Du er der, og du er sprø.
Etter fødselen er vi sprøere enn vanlig.
Hormonene våre er overalt,
puppene er såre,
kroppen er lappet sammen.
Du vet ikke hva eller hvem du er.
Du fikk høre: "Moren blir født med barnet."
Pisspreik!
Du føler deg jævlig, avsondrer melk.
Det er 45 minutter.
Du har mye tid til å tenke.
"Kua Lola…
Kua Lola har hode og rumpe
Hun har fortsatt rumpe fordi hun ikke har født
Kua Lola er ikke gift"
Du…
Du er så sliten.
Når du ikke sover og ikke spiser nok, blir du gal.
Det hjelper ingen at du besøker oss på sykehuset etter fødselen.
Vent til vi har kommet oss litt.
Ikke vær nysgjerrig. Ikke stikk innom.
Og ikke fortell vitser til en gravid kvinne.
Venner får oss til å le, og vi…
Nei!
"Gud, hjelp meg.
Så fint…
Jesus gjenoppsto, ikke sant?
På den tredje dagen.
Å være død i tre dager høres fint ut.
Tre dager."
Hvis du er pen etter åtte timers skjønnhetssøvn,
tenk deg etter å ha vært død.
"Gi folk tid til å verdsette deg:
'Hun var en god person.'
Gi dem tid til å si 'Hun var kvinnen i mitt liv,
om hun levde hadde jeg fridd til henne.'"
"Tre dager.
Så kommer du tilbake med oppsatt hår, kledd i hvitt."
Du blir gal!
Hormonene dine er overalt, kroppen og hjernen også.
Ingen klær passer. Du er ny mamma og leter etter klær.
For i Colombias rettssystem
må du registrere barnet like etter fødselen.
Og gi dem et navn de vil hate resten av livet.
De vil endre det. Lisseth Johana er for langt.
Lisseth Johana Pereira Ordóñez er for langt.
Du finner et kortere navn, mer kommersielt.
Vips.
Noen som ler der bak har et grusomt navn.
Vi er latinamerikanere, og vi har dårlig smak.
Se på meg. Jeg har seks ringer, fordi det er min forestilling.
Flette, og så videre.
Med denne siden kan jeg invadere en vikinglandsby med vennene mine.
Med denne siden kan jeg være skurk i en såpeopera.
Du vil ha alt.
Vi er i et øyeblikk i historien
der jeg tror vi er overstimulert, som et barn når du gjør for mye.
"La oss tegne", og jeg maler med ham.
Jeg maler ansikter, ballonger, vann, alt. Og ved midnatt, er ungen…
Vi er en altfor stimulert generasjon. Vi er generasjonen i midten.
Foreldrene våre skyldte oss mer kjærlighet enn de fikk.
Vi er ferdige.
Vi hadde gode foreldre, så vi må være gode barn.
Og foreldrene våre vet det.
Med pandemien, karantenen, nedstengningen,
innså vi at de er våre nye barn.
Folk fra denne generasjonen er de nye barna.
De oppfører seg ikke som foreldre, de måtte vokse opp fort.
For unge. De giftet seg i 20-årene og hadde ikke et liv.
Etter de er 40, 50, oppfører de seg som tenåringer.
De vokser opp så fort…
Foreldre er de nye barna.
Fordi vi anstrenger oss
for å lære dem det de må vite for å klare seg i den moderne verden.
Du sparer penger, kjøper en moderne mobil til dem.
Du bruker tid og penger på å lage en veiledning, en sakte film
slik at de forstår, ikke sant?
Hvorfor gjør vi alt dette? For at de ikke skal ta telefonen.
For om det er noen…
Du har en krise.
De sier: "Du vet at jeg alltid er der for deg."
Pisspreik!
Når du flytter ut, vil foreldre ikke ha noe med deg å gjøre.
De er drittlei, og du forstår.
Men de tar aldri telefonen.
De sier: "Vennen, jeg vet ikke noe om teknologi."
Det er en løgn!
Jeg har sett deg sende klistremerker.
Jeg mener…
Vi skjønner dem.
Nå forstår jeg mange ting.
For når du blir eldre, når du blir voksen…
Eller min generasjon, vi er ikke helt voksne.
Vi er voksne i en voksen alder,
men vi er ikke modne.
Seriøst.
Jeg er 35 og har en sønn. Hva er dette for noe tull?
Jeg vet det, vi er i fornektelse.
Det er det det er.
Moderne voksne er ikke voksne som i forrige generasjon.
Da jeg var liten, var en 35 år gammel kvinne gammel.
Når du er liten og ser en som er 35: "Hun dør om 15 dager."
Ikke nå. "Jeg er ikke gammel." Du er voksen, men ikke moden.
Vi lever en voksens liv, gjør en voksens jobb, har en voksens lønn.
Hvorfor? For å bruke det på tenåringstull.
For det er det vi er.
Vi er umodne.
Vi nekter å bli voksne. Det er vanskelig for oss.
Vi er "tenåringsvoksne" i hjertet.
Jeg forstår oss det er vanskelig å bli voksen.
Du har alltid fått høre at du må bli voksen.
En typisk samtale en voksen har med et barn,
en som ikke vet hvordan man omgås barn:
"Hva vil du bli når du blir stor?"
Hvis vi visste det vi vet nå, hadde vi sagt:
"Ikke faen, jeg vil ikke bli stor."
Ikke sant?
Hele tiden presser de oss til å ta raske avgjørelser om livene våre.
Vi voksne har i dag så mye angst, depresjon, akselerasjon, umiddelbarhet.
Alt er så raskt og alt vokser hele tiden.
Du tåler ikke de 16 sekundene du må vente mellom episodene.
Og du er der, alt er fort, alt er nå.
Men det må være god kvalitet og vare evig.
Vi er i en tid i historien
der det er for mye motivasjon, et overskudd av positivisme.
Det er: "Hva vil du ha? Be universet om det."
"Hvis du spør hardt nok,
med utholdenhet og disiplin, får du det."
Vi er: "Gå vekk, gi slipp, la det flyte"-generasjonen.
Hvem lærer oss: "bli, det tar et år"?
Ingen forteller oss det.
Hvis jeg ikke liker et forhold: "Gi slipp på det.
Hvis han får deg til å gråte, fortjener han ikke tårene dine."
Pisspreik!
For de vi elsker mest, er de som gjør oss sintest.
De vi elsker mest får oss til å gråte mer.
Spesielt barna våre. De vi elsker mest er de vi hater mest
én, to, tre ganger i uka.
For eksempel, hvis du har et kjærlig forhold,
og ikke spør deg selv et par ganger i uka:
"Faen, hva har jeg gjort med livet?"
Da elsker du ham ikke.
Og folk, ikke sant? Vi lever med for mye positivisme.
"Hva vil du oppnå? Du kan gjøre alt du vil. "
Ja, men nei.
Høres nydelig ut. Og du trenger de motiverende setningene.
Men du kan ikke gjøre alt du vil.
Vi er ikke flinke til alt.
Vi kan en ting eller en annen, naboen kan noe annet.
"Drømmenes kraft. Hvis du kan drømme det, er det mulig."
Ja, men det er vanskeligere i Latin-Amerika.
Her er barndomsdrømmen min. Jeg ville bli kunstløper da jeg var liten.
I Cúcuta!
For de som ikke vet det, er det en by…
Jeg mener…
De fleste av landene våre vet ikke om årstider.
I byen min gjør vi det, det er sommer hele året.
En kald dag for oss
er å stå under en mangogren i 38 grader, jeg mener…
Og greit.
"Ikke skyld på ytre ting, alt du vil ha er opp til deg."
La oss si at det er sant. Vi burde ikke skylde på ytre ting.
Vi må ta ansvar.
Kunstløper, jeg!
Kortbeint.
Kunstløp er en krevende sport.
Vi burde kjenne oss selv.
Drøm, men kjenn deg selv først,
ikke kast bort tiden på en uoppnåelig drøm.
Jeg? En profesjonell sportskvinne?
Livet deres er 100 % offer.
Idrettsutøvere fortjener respekt og beundring.
Spesielt latinamerikanske.
Det er mye offer, ikke sant?
De spiser kokt kyllingbryst hele livet.
Jeg…
Jeg bruker ikke stoff eller alkohol, men min lidenskap er å spise.
Med litt salsa.
Nei, seriøst.
Vi burde drømme, men vi burde kjenne oss selv.
Hvis noen lærte oss om virkeligheten som barn,
mindre tilstøtende ben, hypotenus,
mer: "Hva er du flink til? Kom, jeg skal lære deg."
Det er ikke noe yrkesfokus på skolene. Det er enten "drøm det" eller "så synd."
Kjenn deg selv.
Jeg takker Gud for at jeg har visst hva jeg ville siden jeg var liten.
På skolen sa de alltid:
"Pereira, der bak. Pereira."
På college, "Pereira. Del det med klassen." Og se.
Det er vanskelig å finne fred,
spesielt nå som lykke er en forpliktelse.
Nå har vi alle noen å sammenligne oss med,
og det er veldig giftig.
Vi følger kjendiser som får oss til å tro at alt er mulig. Pisspreik!
Hvis du er singel, er det alltid noen som er bedre.
"Hun er singel, men hun er heit.
Hun trener, og spiser mindre enn meg.
Ikke at image er alt, men hun har det mer gøy.
Hun blir full og går ut med australiere."
Du sier "Det kan skje" Du er i et positivt øyeblikk. "Kom igjen!"
Jeg nøyer meg ikke med kontorsæringen.
"Det kan skje."
Jeg feirer bursdagen min med venner i området der utlendinger holder til.
Jeg tar med de styggeste vennene mine.
Det er alltid en australier som er i slekt med Hemsworthene.
Jeg nøyer meg med en dråpe av deres DNA.
"Det kan skje."
Fyren er i Colombia
fordi han produserer maskinen som stikker hull i papirkaffekopper.
Slik blir folk fra utviklede land rike.
Og lovlig.
"Det kan skje." Han snakker engelsk. Jeg kan engelsk i fylla. "Kan skje."
Vi snakker om drømmer,
om å spørre universet og alt.
Og jeg mener at vi burde drømme mye,
ønske mye, lengte mye, projisere og sette mål, ikke sant?
Du vil si: "Nei, han holder ikke. Jeg vil ha mer.
Jeg vil ha min australier.
Eller colombianer som ser australsk ut."
Du kan få drømmemannen din.
Problemet er ikke drømmen, men hvordan vi drømmer.
"Projiser deg selv."
Det er målet, drømmemannen din. Du kan få det.
Kanskje du ikke blir hans første kone.
Kanskje du blir hans andre eller tredje kone,
eller elskerinne i halvannet år.
Men det kan skje. Du kan få det. "Projiser deg selv."
Drømmemannen din er der.
Kanskje han er blakk,
for skilsmisser er dyre.
Kanskje han ikke er så sunn, siden han festet mye i ungdommen.
Kanskje…
…han er helt ødelagt.
Det er da de er mer takknemlige. En sliten mann er trofast.
"Projiser deg selv."
Vi er generasjonen i midten.
Jeg mener ikke alder, for det er ikke tydelig engang.
Jeg ville bli en gammel dame som snakker med planter.
Det var drømmen.
Du kan ikke bli gammel lenger, de forlenger stadig ungdommen.
"Femten er det nye åtte."
"Tjue er det nye tolv."
"Tjuefem er det nye…"
Hvorfor vil du være i 20-årene om det er den verste alderen?
Du lider.
Du er heit og fri, men du vet det ikke.
Jeg gjorde mange feil i 20-årene, én var å jobbe hardt.
Jeg jobbet for 30-årene i 20-årene. Flott, men jeg kastet bort tiden.
Jeg reiste ikke med vennene mine. Jeg var ikke løsaktig, jeg…
Jeg oppførte meg bra.
Det kjipe med det er at tiden ikke tilgir.
Vi drar til samme sted.
Jeg har ikke bevis. Mitt råd til unge er…
Tilgi meg, foreldre,
men hvis noen ber om et nakenbilde, send det.
Om fem eller seks år kan du bruke personen som referanse.
"Gjør meg en tjeneste. Jeg sendte et nakenbilde for seks år siden.
Mannen min tror ikke at jeg var heit. Kan du sende bildet?"
"Projiser deg selv." Ikke sant?
Vi er de i midten, en overgangsgenerasjon.
Vi har levd gjennom mye rart. Pandemien var en del av det.
Men vi utholdt også vanskelige, rare overganger.
Vi gikk fra analog til digital.
Vi måtte vinne kamper vi har glemt,
og nå er vi mykere enn før.
Vi som holdt ut
de gangene søskenbarna våre kunne banke oss og det ikke var galt.
Jeg vet ikke om dere, en gjeng med aristokrater,
motbydelig rike siden dere ble født…
…men folk som meg, for eksempel,
vi hadde ikke råd til en mattebok.
Vi arvet den.
Hvis ikke, kjøpte man den brukt.
Den kommer med arv, med DNA, med en historie.
Fra folk som var 13, 14 år, folk som…
Den hadde pupper, pikker, sladder, greier.
For å løse en ligning måtte du gå gjennom…
"Hva faen er under det, en X eller en Y?" Du er der…
Vi er i midten.
Jeg analyserte meg selv, siden jeg er den eneste som har rett til å dømme,
fordi vi er i en tid i historien der mening misbrukes.
"Jeg har min mening, hvordan du tar det er ditt problem.
Jeg er veldig ærlig." Du er kjempehurpete.
Nei.
Det er urettferdig.
Du kan ikke bruke personligheten som en unnskyldning for å såre folk.
Så andres følelser teller ikke?
Vår generasjon har skylden, overskuddet av positivisme og myndiggjøring.
Ikke kvinners myndiggjøring.
Vi sier alltid: "Hvem er du? Du er den beste, du fortjener alt.
Hvem fortjener deg? Ingen."
Faen.
Hvem er normal, hvem er enkel, hvem er gjennomsnittlig? Ingen.
Jeg er gjennomsnittlig.
Jeg er en typisk voksen. Jeg kalte showet Voksenpoeng.
Jeg er i midten.
Jeg er ikke for høy, ingen kaller meg sjiraff.
Jeg er ikke for kort heller, ingen sier: "Dverg!"
Jeg er ikke så stygg at Netflix sier: "La oss lage en såpeopera av livet hennes.
Dubb henne på 37 språk. La oss holde den på topp 10 for alltid.
Se den på nytt nå og da."
Nei.
Jeg er ikke for pen eller for heit
slik at kjæresten din sier: "Vi drar ikke til den jævla hora."
Jenter liker meg, så jeg er ikke så pen.
Ingen har tvilt på min suksess.
Alle vet at jeg har jobbet for det jeg har.
Jeg er ikke så heit.
Vi er i en verden med ekstreme motsetninger.
Enten passer du inn, eller ikke. Jeg har aldri passet inn.
Jeg passer ikke i buksene jeg liker, eller…
Det er to ekstreme motsetninger for universelle ting.
Ta utdannelse, med prestasjonens ytterpunkt.
Vi får høre: "Du må klare det, projisere deg."
Ytterpunktet der den gutten…
I Colombia er høyeste karakter fem, ikke sant?
Gutten som fikk beste karakter, eller fem.
"Høyeste karakter, Sandra.
Ungen din fikk fem, så klart."
"Eplet faller ikke langt fra stammen.
"Akkurat som faren sin."
"Hva skal vi gjøre med ungen, Sandra?
"Pantsett huset, ta ham til Disney. Ungen fortjener det."
Og det motsatte ytterpunktet, gutten som fikk null.
"Null, Sandra, null."
Hvor dum må du være i livet
for å få null?
Ikke et desimaltegn for personlighet engang.
Han er en tilstedeværelse i klassen, en vandrende sjel.
Han føles, men kan ikke ses.
"Sandra, eplet faller virkelig ikke langt fra stammen.
Gutten er akkurat som moren sin."
Jeg lurer på, om det er de to ytterpunktene,
hva med gutten som får 3,1?
Er ikke hans dårlige bragd verdt noe?
Er innsatsen hans verdiløs? Ja, le av ham.
Er vi så flinke at vi aldri sa eller hørte
den følgende setningen på skolen?
"Lærer…
Vi tar ikke med oss noe når vi dør.
Hva er et desimaltegn for deg? Ingenting.
Hva er et desimaltegn for meg? Min fremtid, professor."
Ikke sant? Bare fem i alle fag.
Det er dagens motto: "Du kan gjøre alt."
Pisspreik!
Det er ting du ikke vil kunne gjøre.
Ferdigheter og talenter vi ikke har.
Jo før du vet om dem og fokuserer på talentene du har,
jo mindre frustrerende blir livet ditt, ikke sant?
Den greia: "Du er utmerket, du kan gjøre alt."
Som foreldre gir vi generasjonsangsten til barnet vårt.
Jeg fant meg selv.
Du ser ungen klappe i takt, så…
"Trommetimer for det to og et halvt år gamle geniet."
Det skjer.
Ikke sant?
Motsatt av forrige generasjon.
Det gikk ubemerket hen. "Å, sønn, du spiller saksofon."
Ingenting.
I denne generasjonen…
Du kan ikke si det til katter eller planter, så…
Vi er generasjonen i midten.
Blodet vårt er ikke blått, men det er O+.
Hvor er O+ -folket mitt?
Ja, vi er billigere.
Vi er vanligere.
Men i en ulykke, hvem vinner?
Du vil aldri se oss si: "Vær så snill!"
"Doner blod. Vårt er sjeldent."
Ikke faen. Nei! Vi har mer enn nok blod.
Vi kan få ansiktsbehandlinger, blodplaterik plasma, alt det der.
Billig blod.
Underklasse.
En dårlig, men ærlig arv.
Som generasjon er vi umodne sammenlignet med foreldrene våre.
Men vi er mer ansvarlige.
Vi forguder fortiden. "Foreldre før var bedre mennesker."
Pisspreik. De var uansvarlige.
Hvordan våget de! 13 barn med minstelønn.
Men for eksempel, vårt forhold til planter. Vi i midten.
Folk pleide å ha et perfekt forhold til planter, emosjonelle, ansvarlige.
Bestemødrene våre kunne navnene på planter og hva de ble brukt til.
Og alt tullet. De kunne alle navnene, ikke sant?
De vannet dem og beskar dem til rett tid.
Denne generasjonen: "Jeg har ikke planter, la oss redde Amazonas."
Enda et stort ansvar.
Og oss, folk i midten.
Tre komma én.
Vi tror vi har planter fordi vi har hva?
Hjelp meg, hva har du hjemme?
En kaktus, ikke sant?
Og folk sier "Kaktus? Jeg har en sukkulent."
Jente…
For fem år siden var det ugress.
Vi lærte ikke å like den fordi den er så pen
og får oss til å føle oss bedre.
Det gir oss en rar følelse når noe ikke dør i hendene våre.
At vi ikke er døde inni fordi disse plantene reflekterer energien.
Sukkulenter eller kaktuser teller ikke,
de trenger bare tre dråper vann, gjerne tårer, hver tredje måned.
Og de er stygge!
Derfor hadde den forrige generasjonen nydelige planter i malingsbokser.
Vår generasjon har veldig stygge planter i vakre potter.
Potten er en gyllen hodeskalle.
Det er et portrett av prinsesse Diana, og håret er…
Og planten, en stygg jævel.
Vi er i midten.
Vi er generasjonen i midten. Tre komma én.
Se for eksempel hvor ekstrem skjønnhet er.
Skjønnhet har også to ytterpunkter.
Den klassiske skjønnheten, som er åpenbar skjønnhet.
Nå sier vi at vi alle er vakre.
Ja…
Men det synes mer på noen.
Det er klassisk skjønnhet, ubestridelig.
Folk du ser og sier: "Du er en vakker mann eller kvinne."
Menn som er vakre selv etter barberingen.
Den slags skjønnhet.
Kvinner som er vakre, som har vakre bein, et pent ansikt.
De mister alle pengene, går konkurs,
kjøper brukte klær.
En t-skjorte til én dollar som ser ut som Versace på dem.
Knyt en knute, riv den, ser flott og moteriktig ut.
Slike folk.
Det er ikke misunnelse.
Men jeg vil gjøre en morfologisk observasjon,
anatomisk, om proporsjoner.
Hvordan kan en slik mage være mulig? Og det er uanstrengt.
Pokker, slik.
Hvordan kan en slik mage
få plass til alt som må være der?
En bukspyttkjertel, innvoller,
to meter tarm og innholdet må få plass der.
En mage, en lever,
en galleblære, nyrene må passe der…
Hvordan får alt plass? Det er ikke gudelig eller menneskelig.
De er reptiler!
Ikke sant?
Og det er klassisk skjønnhet.
Men skjønnheten har andre ytterpunkter. Moderne skjønnhet. Nåværende skjønnhet.
"Umerket" skjønnhet, som i seg selv er en merkelapp.
"Ekte kvinner." Vi sier: "Jeg ser ikke ut som henne heller.
Jeg finnes ikke."
Det er en annerledes skjønnhet.
En skjønnhet man ser på og sier: "Er du…
Er du… Hva er du? "
Jeg vet ikke, folk med stil, som ser bra ut.
Ansiktet er ikke plettfritt, men de er pene.
De er formet som melkeveien, noe sprøtt.
Det kler dem.
Med striper, ruter, prikker, joggesko med smoking, det er fint.
Slike folk. De har stil. Ny skjønnhet, moderne skjønnhet.
Og så er spørsmålet mitt: om jeg ikke passer her,
av åpenbare grunner…
Jeg dømmer ikke meg selv i dag.
Dere ønsker meg velkommen nå
og sparker meg ut i morgen når dere ser meg rett ut av senga.
Hvis jeg ikke tilhører det ytterpunktet, hvor hører jeg da til?
I midten. Skjønnhet 3,1.
Vi, de som er vakre og stygge, alle i samme uke.
Vanlige folk.
Vanlige menn, vanlige kropper.
Noen ganger er de lubne med flate rumper.
Vanlige.
Kvinner med vanlige kropper, kvinner som er størrelse 38 C.
Ryggstørrelsen. Skålstørrelsen er 34.
Men det kan være nyttig, vi kan oppbevare ting der.
Det jeg synes er morsomt,
er at kroppen vår ler av oss.
Vi gjør så mye mot den, vi klager,
vi lar den gjennomgå mye.
Så mye klemming, så mye lidelse.
Hofteholdere er et bevis på det.
Ingenting er mer ironisk enn vår aldrende kropp,
for vi kan gjøre hva som helst,
vi kan gjøre alt for å få noen års ungdom,
men kroppen vår eldes uansett, ikke sant?
Vi har alltid blitt eldre.
Det morsomste for meg er øyeblikket vi ble klar over kroppen vår
og begynte å føle usikkerhet og selvtillit.
På ungdomsstadiet, før ungdomsårene, da vi var i puberteten, ikke sant?
Dette stadiet er verst for menn.
De er stygge i den alderen.
Med store neser, rare, med stort hode og liten kropp.
Ikke sant? Og alle menn i den alderen ønsket at de hadde…
For de hadde den begynnende barten…
Den maskuline barten de ville ha, det tykke skjegget, kinnskjegget,
den brede ryggen, de maskuline armene,
de maskuline beina, brysthåret…
Det menn ville ha, hvem får det i løpet av årene?
Vi kvinner!
Aldring er ironisk,
for da vi kvinner var på den alderen, ville vi ha…
Det var derfor vi brukte bomull, pappas sokker, alt, for å…
Ikke sant?
Mer utviklede kvinner ville ha bøker, men jeg ville ha pupper.
Og det morsomme er de puppene vi ville ha,
stramme, runde, vakre, hvem får dem i løpet av årene?
Ingen har penere pupper
enn menn som er 62 år og eldre.
De er så vakre.
Nydelige.
De er stramme, runde, den nydelige brystvorten.
De er søte, som nyfødte pupper. De er helt nye. Så kult.
Vi er vanlige folk, helt gjennomsnittlige i mange ting.
Men vi lever også i fornektelse, føler oss som utskudd.
Vi tror alltid på de universelle sannhetene, de uttrykkene.
"Overgå deg selv, du er fantastisk.
Hvem fortjener deg? Ingen. Det er ikke ensomhet, men kunnskap."
Jeg vil ikke bli kjent med meg selv lenger.
Vi er i midten.
I dette ytterpunktet gjør noen alltid en feil,
og fra den feilen, en mulighet.
Fra den feilen, en tatovering: "styrke." Og fra den feilen, en bok, en konferanse.
"For jeg gjorde den feilen én gang og lærte,
og den lærdommen tok meg høyere i suksessens verden."
Folk fra det ytterpunktet, ikke sant?
Det andre ytterpunktet, de som gjør en feil:
"Jeg kan ikke overvinne det fordi jeg skulle bli fotballspiller.
Jeg var flink på skolen, rektor ødela for meg."
Og når det gjelder feil, oss i midten.
Oss i midten, 3,1, O+.
Vi gjør en feil, og hva gjør vi?
Vi gjør det igjen.
Én gang, to ganger, gjør vi den feilen.
Vi gjør den helt til vi sliter den ut.
"Slutt å ringe, kjerring." Du gjør de feilene.
Og det er kjærlighet, med sine ytterpunkter.
Klassisk kjærlighet,
kjærligheten fra et skuespill som uttrykker den mest romantiske,
dype kjærligheten mellom to unge turtelduer.
Romantisk kjærlighet, skrevet av Shakespeare, Romeo og Julie.
Jeg har ikke lest det, men her er en oppsummering.
Det er slik: "Julie,
jeg så deg på en balkong.
Jeg elsker deg.
Jeg kjenner deg ikke som person, hva dine følelser eller verdier er.
Jeg vet ikke noe om deg, men jeg elsker deg fordi du er pen.
Julie, jeg elsker deg så høyt,
familiene våre kan drepe hverandre, hvem bryr seg?
Jeg elsker deg selv om jeg ikke kjenner deg.
Om jeg går konkurs, gir du meg penger?
Vasker du rumpa mi om jeg blir syk? Jeg elsker deg.
Hvis de ikke lar oss elske hverandre, tar vi livet av oss, Julie!"
Det er romantisk, inderlig kjærlighet.
Klassisk kjærlighet.
På den andre siden har vi moderne, bevisst kjærlighet,
kjærligheten til to tenkende vesener
som fra sin individualitet bestemmer seg for å dele en vei med hverandre.
Folk spør: "Føler du fortsatt det for ham?"
"Hør…
Jeg leser en nevropsykiatrisk sosiolog,
hun er tysk.
Hun forklarer at når du føler 'sommerfugler',
er det faktisk angst.
Ekte kjærlighet får deg til å føle fred.
For å svare på spørsmålet ditt, forstyrrer han ikke min fred."
Hva slags drittkjærlighet er det? En kjærlighet for kjedelige pensjonister.
En kjærlighet som ble født pensjonert, som alltid har kysset som et gift par.
En kjærlighet uten smitterisiko.
Det…
Den beste delen av kjærlighet for oss i midten…
…er den hoppende kjærligheten, engstelig, så du tenker: "Pokker!"
Kjærlighet som gjør deg tynn, gjør deg til en verre person, en løgner.
Den får deg tidlig tilbake fra jobb for å suge kjærlighet ut av den munnen.
Saftig kjærlighet er giftig.
Ikke sant?
De fleste kjærlighetsforhold vi idoliserer og sier:
"Det er et fint forhold, det varte livet ut",
er ikke folk som har elsket hverandre uten stopp hele livet.
De "vi har vært gift i 80 år"-forholdene.
Hvor mange tabber har de overvunnet?
Jeg tror at ekte kjærlighet, og jeg har til og med forsket,
er mellom to personer…
Jeg håper det er to, jeg mener det innerst inne.
En av de to var alltid den som forelsket seg først,
var mer forelsket enn den andre, med fine gester, avhengig av den andre,
gjorde ting den andre ikke ville gjøre alene,
til de overbeviste den andre om at det var lurt å elske hverandre.
Så forelsket den andre seg.
Når de forelsker seg, begynner det å rotere, din tur, min tur.
Ikke sant?
"Jeg elsker deg." "Jeg elsker deg ikke."
Ping-pong! "Rasshøl!" "Jeg elsker deg." "Drittsekk."
Det kommer og går, det er…
Ingen sier dette fordi vi alle vil ha en søt kjærlighet,
en romantisk kjærlighet,
en versjon vi er stolte av å snakke om og vise frem.
Alle vil at kjærlighet skal være som å flyte på en sky,
som i filmene vi vokste opp med,
som en…
"God morgen, elskede.
Våkne, vennen. Solen har stått opp.
Jeg lyver, sov igjen, kjære.
Jeg rydder litt av rotet vi etterlot oss med lidenskapen.
Herregud, hva er dette?
Dette er min elskedes skitne boksershorts.
Jeg drømte om et kyss av kjærlighet,
og om en prins som ga meg det.
I et stabilt og varig forhold.
Fordi jeg ikke lå med ham
før vi hadde datet i en måned."
Det skjer nok ikke slik.
Og jeg er ikke negativ.
Vi bruker mye tid på å se på andre forhold.
Og det meste vi sammenligner oss med, er urettferdig mot oss.
Folk i denne enden har ikke skylden for å være der.
De forteller oss ikke om alt, som gener.
Vi har ulik genetikk.
Familien hans og min er fra forskjellige steder.
Jeg er fra Andes. Forfedrene mine er urfolk.
Muisca, aztekere, inka, taino, motilón.
De måtte klatre opp og ned disse fjellene.
Det er derfor latinjenter har store rumper.
Og vi har korte bein, for når du går mye, vokser de ikke mer.
Alt er arvet, det har en opprinnelse.
Vi bør være mer rettferdige om hvem vi sammenligner oss med.
Jeg tror at noen ganger får andre menneskers bilder
oss til å tvile på oss selv.
Og bak et bilde, for eksempel, av en kvinne.
En mor, ville du sagt. "Hun har tenåringsdøtre og en liten gutt,
og en rik mann som elsker henne. Hvordan gjør hun det?"
Du er der: "Hvordan gjør hun det?"
Jeg tror det er en historie bak bildet.
For jeg vet om historiene bak bildene mine.
Og jeg liker å tro at bak det lykkelige bildet,
kan det være…
"Andrea! Camila!
Kom hit! Hva skjedde?
Jeg venter på deg. Hvor er du?
Har du klær på deg?
Hva er det der? Ta det av deg! Prøver du å begynne med OnlyFans?
Hva er det med håret ditt? Du ser ut som et troll.
Grønt hår? Du er latinamerikansk! Ingen blir født med sånt hår.
Bli voksen, idiot! Du er gammel nok.
Kom hit nå!
Jaime.
Og Daniel?
Slipp den jævla konsollen!
Du er faren!
Du skulle hjelpe meg med gutten, ikke sitte og spille FIFA!
Du var dårlig i fotball og du er dårlig i FIFA!
Jeg er glad spillets argentinske dommere fornærmer deg fordi du er en idiot!
Jeg har vært våken siden 04.00.
Jeg gjorde yoga, skrev i takknemlighetsdagboken min,
kunngjøringene mine.
Alt, dritt!
Fire forskjellige frokoster fordi jenta er veganer.
Hun spiser kylling, storfekjøtt og pølser!
Det er døde dyr! Å være veganer er å ikke drepe dyr, idiot!
Mannen er laktoseintolerant.
Nå, ikke sant? Hjemme?
For ute har jeg sett deg spise pizza og osteburger.
De inneholder laktose!
"Jeg gikk 15 år tilbake i kvinners sosiale utvikling
på grunn av dere fire drittsekker!
Og jeg kan ikke få et familiebilde på 35-årsdagen min?
Kom hit nå!
Smil, vi hadde ikke råd til å dra til Cartagena på grunn av tannreguleringen."
"Familien, min største velsignelse."
Du vet aldri hvor sultne andre er.
Du vet aldri hvordan andre er.
Du vet aldri, ikke sant?
For selv om vi vokste opp og nå er "voksenaktige",
er min generasjons kjennetegn at vi savner mødrene våre.
Nå som jeg er mor, forstår jeg.
Når du er ung, sier du alltid:
"Mamma, ikke bland deg i livet mitt.
Du bestemmer ikke, jeg vet hva jeg gjør.
Ikke bland deg i livet mitt, respekter mitt personlige rom."
Så blir du voksen og får barn:
"Mamma, vær så snill,
jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med livet.
Fortell meg det, jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Mamma, drit i personlig rom.
Kom og bo hos meg."
De fleste i min generasjon vil ha en erstatningsmamma.
Vi føler alle at vi trenger noen år til.
Så vi kjøper en klokke som er som en mor. "Pust, sov, våkne.
Rett deg opp, du får pukkelrygg."
Du er der…
Vi blir oppdratt flere ganger. Ikke bare av familien eller skolen,
du blir oppdratt av smaken din, alt du tar til deg. Alt former oss.
Vi bør være selektive. Vi oppdras av vennene våre,
de transcendentale samtalene vi hadde på fortauet klokka 04.00.
Mange ting oppdrar oss.
Vi er oppdratt av de vi har vært sammen med og ga slipp på.
Folk som ga slipp på oss, oppdro oss. "Takk for at du ikke ville ha meg."
Og vi blir oppdratt av smaken vår.
Filmer har alltid underliggende beskjeder.
Jeg liker rollen kvinner har i dag,
sterke kvinnelige karakterer, og så videre.
Jeg liker ikke at det er det samme.
For at kvinner skal stråle, har de en drittsekk i med-hovedrollen.
Det er kvinnelige karakterer som har formet oss, i det minste meg
og mange andre.
Jeg liker ikke hvordan de håndterte dem,
for jeg føler at de gir oss feil beskjed.
En av dem er Hermine Grang fra Harry Potter-sagaen.
For meg, den kuleste i sagaen.
Den burde hete Hermine Grang-sagaen.
Hvorfor?
Fordi det ikke hadde vært Harry Potter uten henne, bare en halv bok.
Han hadde ikke overlevd uten henne. Det er ikke feminisme, det er sant.
Jenta var den kuleste av alle.
Hun representerer oss smarte jenter med stygt hår som er utstøtt.
Jeg elsket den karakteren, hun er en kvinne som myndiggjør oss.
Vi tenker: "Hermine er kul. Jeg er Hermine."
Du kjøper foldeskjørtet.
"Jeg kler meg ut som Hermine selv om jeg er 35. Jeg beundrer henne."
Den siste scenen de viser oss i Hermine-filmer, hva er det?
Det er underteksten, det giftige budskapet, skjult.
Hermine tar barna sine til skolebussen,
med mannen sin, som er feit…
Og det er Ron!
Hun giftet seg med Ron. Undertekst: Hun dreit seg ut.
Hermine, med stygt hår, poser under øynene, i et gammelt skjørt.
Som om å si: "Hvem ba jenta gifte seg?"
Hun dreit seg ut, hun ødela heksekarrieren.
Det er straffen samfunnet gir kvinner.
Hvis vi får barn, er budskapet: "Hun var dømt til å drite seg ut.
Hva skal hun gjøre nå? Si meg det."
Det er feil, bare feil.
De ødelegger kvinnekarakterene som inspirerer oss.
For eksempel, Daenerys Targaryen, fra Game of Thrones.
Spiller ingen rolle om du ikke så det.
Det er en serie om intriger, urettferdighet, skitne forretninger.
Du kan se det på alle latinamerikanske nyhetssendinger.
De dubber dem på meksikansk spansk.
De ødela denne. Burde ha blitt dubbet i Cali i Colombia.
Jenta heter Daenerys Targaryen.
"Hvem er jeg? Hva kaller de meg? Hva heter jeg?
Ilddronningen. De første menns dronning. Jeg brenner ikke, jeg er ild."
Ikke sant? Det hadde vært kulere.
Denne kvinnen er hovedpersonen i serien, i sagaen.
Hva er problemet?
Hun er en født leder, en sterk kvinne, mektig, uforgjengelig.
Men det vi vil fokusere serien på
er hvem hun velger som sin romantiske interesse.
Og hun har mange valg. Det er problemet.
Et stort problem.
Første mann, et arrangert ekteskap.
Med en mann som, om det er tilfelle, er helt grei for oss.
"Pappa, mamma. La oss forhandle om dette nå."
Ikke sant?
"Faen, de giftet meg bort til Khal Drogo."
Hun ble enke da hun var 16, styrtrik.
Forklar det til den som ikke vet det.
Andre mann, for hun har en del.
En leiemorder som fjerner problemer, kommer med hennes fienders hoder.
"Kroppen din, ta den." Og hun tar den.
Men hun har makt, kjeder seg. "Ha det, for mye lidenskap for meg."
Tredje valg, en gammel mann. Ikke en ekkel, gammel gubbe
som naboen med butikk som du ga mynter til og gjorde slik.
Grinch.
En kul, gammel, sexy mann som elsker henne.
Tredje mann, en mann man bør velge.
Med hode, hjerte og magefølelse. En kul fyr, som elsker og styrker henne.
Han konkurrerer ikke, er ikke sint om hun har mer makt eller vinner.
En fyr som elsker henne, som er morsom, som leser, som er underholdende, men…
"Fyren er for kort, ikke sant?"
"Hendene hans er små. Det føles rart når han tar på puppen min."
Det er slik vi er.
Og siste valg, Jon Snow.
Vi liker ham, men han er dum.
Han bytter ideologi hver 15. dag. "Jeg er sønn av hvemdetnåer."
"Jeg er ikke sønnen hans. Nå er jeg en munk."
"Jeg knullet en skræling, nå er jeg en skræling."
En fyr som ombestemmer seg.
Om du ikke har sett det, har du en kusine som har en sånn kjæreste.
Budskapet er at du kan oppnå hva som helst,
men det viktigste er hvem du ender opp med.
Som forresten dreper deg.
Og min siste kvinne, en skikkelig rå kvinne, Black Widow.
Hun er en kvinne vi alle kjenner til.
En råtass av ei dame.
Hun har en mørk fortid, men sa: "Jeg gir slipp på dette."
Hun klarte å bli den beste i bransjen.
Hun sa: "Jeg skal lykkes."
Hvordan? Uten superkrefter i en verden med superhelter.
Hun klarte det med spark, slag og gatevisdom.
Den jenta er gatesmart.
Som de fleste kvinnene de viser oss,
betyr god karriere at du har et drittliv.
Hun har ikke et liv, ikke engang et hjem.
Fjorten filmer og vi har aldri sett henne hjemme.
Alltid på kontoret eller hos noen andre. "Hei, jeg er tante Natalia, har du suppe?"
Det er urettferdig.
Om du realiserer deg selv, ender du liksom opp alene.
Du dør, og ingen kommer til begravelsen din.
Ingenting.
Du må spise det som er på kontoret,
både mat og mat for sjelen.
"Hvem er singel her?" Nummer én, Captein America.
Ja, jeg vet, skuespilleren…
Den lyden fra kjøtt på grillen…
Kinky dame.
Skuespilleren, men ikke karakteren.
Karakteren er en kjedelig fyr. Han banner ikke, han gjør ikke noe galt.
Han er god, ren, bruker hårgelé.
Han er…
Han er liksom for ren.
Han er som en trener, men mormoner, som ikke…
Jeg vet ikke, han er for god.
Mistenkelig!
Vi er latinamerikanere.
Vi ble lært å ikke stole på det som er for lett.
Når noe er for lett, tenker du: "Jeg havner i fengsel."
En fyr som er for god…
Han er giftig, tenk på det.
Ei jente smilte til ham for 80 år siden og han er ikke over det.
Hun sa ingenting, bare: "La oss danse." De danset ikke engang.
Det andre valget Black Widow har, er Hulk.
Hvis du ikke så filmen, har vi alle en kusine sammen med en slik fyr.
En giftig fyr.
Han forsvinner i dagevis, årevis. Kommer tilbake. Hun må finne ham.
"Kom igjen, slapp av."
Fyren slo henne i ansiktet, han var grønn, så vi sa ingenting.
"Det er normalt. Teller ikke fordi han var grønn."
Han slo henne.
Fordi innerst inne, når vi ser en slik fyr,
tenker alle kvinner det samme, den skitne indre tingen vi benekter.
Fantasien 99,9 % av kvinner har, som ingen visste om.
Og det er en mann av den størrelsen.
"Han kan bære meg, han får meg til å føle meg tynn."
Det er unaturlig.
Men han er ubrukelig. Han knuser deg om han blir sint.
"Knus."
Og budskapet er "Du kan lykkes med karrieren, men du dør alene."
Hva slags drittbudskap er det?
Aldri sett en kvinne med familie og suksess.
Jeg har aldri sett en gravid superheltinne,
eller en som ammer barnet mens hun slåss mot ondskap.
Det er det vi gjør, vi sier at det bare er to ytterpunkter.
Hvis du er i midten, med normale valg, er du en taper.
Ikke sant?
Noen ganger må du rote det til. Om det er å rote det til, flott.
Ikke sant? Fordi…
Fordi vi snakker mye om balanse.
Vi snakker mye om indre fred.
Vi snakker om ting som ikke tilpasser seg vår virkelighet,
vår opprinnelse, eller våre muligheter, ikke sant?
Vi dømmer oss selv hele tiden.
For det vi mangler, ikke gjorde, gjorde feil.
Fordi noen gjorde mer, gjorde det raskere.
Vi kan ikke engang ha indre fred når vi spiser.
Vår generasjon spiser ikke fredelig.
Vi er generasjonen med mest oppstøt, mest gastritt.
Vi spiser fort.
Spesielt hvis vi har en stor familie, med mange søsken og lite respekt.
Du måtte spise fort, "førstemann", ikke sant?
Vi har oppstøt, vi spiser fort, vi nyter ikke mat.
Men vi vil at den skal gi oss næring, være økologisk, sunn, ikke-fetende.
Vi er litt av alt, av styrker og mangler.
Vi er mangfoldige i oss, rundt oss.
Vårt forhold til klær, mat, alt teller, det gjør vondt, knuser oss.
Det er derfor vi er så ødelagte.
Enda mer i voksenlivet, når vi ikke har uinteresserte venner.
Vi har venner kun fordi vi må ha venner.
En voksen har ikke venner for å ha det gøy,
vi voksne møtes for å klage.
Vi har ikke tid eller penger til terapi, vi trenger venner.
Det er en konkurranse. "Tenk deg, jeg fikk COVID tre ganger!"
"Men du har en galleblære, de fjernet min." Det er…
Ikke engang mat gjør oss glade.
Voksenlivet er vanskelig,
og vi kan ikke ta de uviktige avgjørelsene lenger.
Det er for mange valg, og de stresser oss.
Før kunne ikke folk velge kjærlighet, mat, noe.
Kjærligheten hadde tre valg:
Naboen, skolekameraten, eller tremenningen, som er syndig.
Det var alt.
Nå har folk mange valg:
"Folk, venner, trær, deg selv, samme det.
Jeg giftet meg med den graffitien."
Alt, jeg mener…
Og her er vi, de i midten.
I voksenlivet er mat noen ganger mer enn mat.
Noen ganger har du hatt en fæl uke og vil ha en arepa,
fordi det er søndag, fordi sjefen er en drittsekk.
Du vil glemme at du er voksen og spise arepaen.
Du vil føle din mors kjærlighet.
Du vil ha arepa-opplevelsen,
en arepa du ikke måtte betale for.
Du vil ha den arepaen.
Du vil ha den lukten av arepa, eller taco, eller det de spiser i din region.
Du vil ha lukten av hjemmekoselig arepa.
Minnet om at moren din lager arepa med kjærlighet og gir den til deg
mens hun sier: "Den er ristet, ikke brent. Spis den."
Du vil ha det.
Noen ganger…
Noen ganger har du prøvd alt og oppført deg hele uka.
Du var veganer mandag til tirsdag, kjøtteter onsdag til torsdag,
og likte quinoa fredag til lørdag.
Men det er søndag og du vil spise en hamburger.
Ikke sant?
Hør, den dagen. Nei, ikke dagen.
Den kvelden, for en burger
er noe du vil ha om morgenen, vurderer hele dagen
og bestemmer deg for om kvelden. Så dumme er vi, ikke sant?
Hvis du ikke våkner etter den burgeren
med dyp anger i form av magesyre
i pylorus, den brenner…
Hvis du ikke våkner rundt 01.00
med dyp anger i form av brann i magen,
og fantaserer om at brannmennene fra reklamen for syrenøytraliserende
spruter i ansiktet ditt,
spiste du ikke en burger.
Hvis du spiste burgeren
og ikke våkner og har en utenfor kroppen-opplevelse…
Hvis du ikke er utenfor kroppen din klokka 03.00
mens du ser ned på og dømmer deg selv,
ydmyket i truser, boksershorts,
på kjøkkenet, ydmyket, slik,
mens du måler bikarbonat med den lille energien du har
for å overleve,
spiste du ikke en hamburger.
Hvis livet er en balanse, se etter balansen som passer deg.
Vil du spise en burger? Spis den, sluk den.
Men gjør den verdt det, gjør det til en spesiell dag.
Gjør det til burgerdag.
Bestill den mest blasfemiske, simple, mest helsefarlige burgeren du får tak i.
Den du har sett på menyen tusen ganger og tenkt: "Hvem spiser denne?"
Du spiser den i dag!
Spis den. Med alt tilbehør. Si ja til alt.
"En miniburger inne i burgeren?" Ja. Sluk den.
Gjør den sju etasjer høy, vanlig, fettete.
La den låse opp barndomsminner, den dråpen vaniljeis som…
Spis den!
Så stor at du må bruke albuen til å presse den
så den får plass i munnen.
Sluk den burgeren, for livet er balanse. Hva skal vi balansere den med?
Med vann.
Tusen takk!
Takk! Takk!
Tusen takk!
Tekst: Marte Fagervik