Downloaded from YTS.MX
‎Sunt Liss Pereira,
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎un șofer de camion ‎blocat în corpul unei femei.
‎Nu știu dacă sunt o frumoasă urâtă ‎sau o urâtă frumoasă.
‎Grosolană, dar elegantă.
‎Cu salariu de om sărac și gusturi scumpe.
‎Foarte slabă după unii, puțini,
‎și foarte grasă după alții, ‎cei mai mulți.
‎Nici prea înaltă, nici prea scundă.
‎Dacă ești ca mine, de mijloc,
‎vino cu mine, fiindcă ești…
‎LISS PEREIRA…
‎…un adult mediu.
‎Bună ziua, doamnelor, domnilor ‎și persoanelor fără gen!
‎Vă salut! Doamne!
‎Bună seara tuturor celor de aici ‎și celor care mă văd pe Netflix!
‎Mulțumesc!
‎Unde sunt femeile ‎care au venit neînsoțite în seara asta?
‎Știu.
‎Înveți multe de la oameni ‎când îi auzi implicându-se.
‎Se simte emoția…
‎„Sunt aici, sunt la ovulație! Uite-mă!”
‎E un angajament,
‎o dispoziție pentru viață, deschidere.
‎„Universule, acoperă-mă cu binecuvântări.”
‎Unde sunt cei care au venit ‎cu niște prieteni?
‎Vedeți? Înțelegi multe ‎despre oameni, ascultându-i.
‎E un dezastru!
‎Nu se înțelege. Unii se gândeau: ‎„Ce suntem noi? Nu știu.”
‎Dar ascultați asta. ‎Unde sunt cei care au venit în cuplu?
‎Nu e loc de îndoială. ‎„Cuplu? Eu. Aici. O iubesc.”
‎Nu e loc de îndoială, ‎a existat deja o ceartă,
‎un proces de ajustare.
‎E ca un pantof vechi ‎care-ți vine ca turnat.
‎Nu-ți mai face bătături, a pierdut lupta.
‎Pe cei pe care îi iubești ‎îi cunoști vorbind cu ei,
‎dar relația se consolidează prin ceartă.
‎Nu căuta pe cineva ‎care te răsfață, care e atent.
‎Se termină în doi ani. ‎Cel mult, și doar dacă ești supersexy!
‎Caută pe cineva care vorbește frumos, ‎care se poartă frumos…
‎Și asta se termină.
‎…și care se ceartă bine.
‎Cu care poți începe o ceartă, ‎după care să-i spui: „Te respect.”
‎Nu e nimic mai rău ‎decât unul care te lasă să câștigi.
‎Un idiot care zice: „Da, iubito.”
‎Iar tu…
‎„Ce păcat!”
‎Ultima dată când am fost la Netflix, ‎eram gravidă.
‎Foarte gravidă!
‎Jur că nu mai sunt.
‎A trecut vremea scuzei ăsteia, ‎când lumea zicea: „Tocmai a născut.”
‎Copilul vorbește, are trei ani deja…
‎Acum sunt doar eu.
‎Îmi place să fiu mama fiului meu.
‎Ce nu-mi place ‎sau nu m-am obișnuit încă
‎sunt chestiile de „mămică”.
‎N-am știut să zic ‎vârsta fiului meu în luni.
‎Nu știu să mă prostesc,
‎nu-mi place să vorbesc ‎pe grupurile de WhatsApp.
‎Atâtea cursuri… Nu l-am dus ‎la cursuri de mers de-a bușilea și altele.
‎A fi mamă în această generație ‎e de trei ori mai stresant ca înainte.
‎Mamele din alte generații ‎aveau șansa să nască și să fie mame.
‎În particular.
‎Punct!
‎Noi, nu.
‎Facem aceleași lucruri, ‎dar suntem mame în public.
‎Acum, parcă suntem toți influenceri.
‎Ai șapte urmăritori. ‎Postezi un ‎story:‎ „Pentru voi toți…”
‎Așa suntem.
‎Nu-i așa?
‎Una dintre cele mai importante decizii ‎în legătură cu fiul meu a fost
‎dacă să-i pun poza online.
‎E o decizie specifică acestei generații.
‎Am decis să n-o fac.
‎„Probabil că e hidos. ‎De ce nu-i pune poza?”
‎„Sigur nu seamănă cu tatăl lui.”
‎„#curvă”.
‎Zici: „Hai să punem poze.
‎Mamele construiesc o comunitate ‎când fac asta.
‎O să pun o poză în care alăptez copilul.”
‎Alăptarea e ceva foarte frumos.
‎„Femeie exhibiționistă,
‎care își folosește copilul ‎ca să-și arate sânii.
‎Curvă, #CURVĂ!”
‎„Exploatează un copil nevinovat ‎pentru a se expune.
‎Are sâni oribili, șașii, marginali.
‎Multă fericire!”
‎Nicicum nu e bine.
‎Nu se poate câștiga.
‎Nu-i așa?
‎Apoi spui: „Au dreptate când zic de sâni, ‎fiecare cu părerea lui.
‎Pun o poză cu el cu biberonul.”
‎„Femeie nenorocită, scorpie nesuferită,
‎rănești societatea,
‎privând acea ființă frumoasă ‎de legătura unică gură-mamelon,
‎care îl va face un om bun.
‎Crești un viitor criminal.
‎Numai bine, familiei și casei tale.”
‎Nu!
‎Nu se poate câștiga.
‎Suntem o generație ‎foarte ciudată, foarte dificilă.
‎Femeia e cea mai singură după naștere.
‎Nu se identifică cu realitatea ‎pe care o arată alții pe rețele.
‎Simți că înnebunești. După naștere, ‎suntem mai nebune ca de obicei.
‎Hormonii joacă țonțoroiul,
‎sânii sunt crăpați,
‎corpul ne e cârpit peste tot.
‎Nu știi ce sau cine ești, cum, de ce.
‎Ți s-a zis: „Când se naște un copil, ‎se naște și o mamă.” Pe naiba!
‎Te simți ca naiba, stai și alăptezi.
‎Timp de 45 de minute.
‎Ai mult timp să te gândești ‎la multe prostii.
‎„Vaca Lola…
‎Vaca Lola are cap și fund
‎Încă are fund, fiindcă n-a născut
‎Vaca Lola nu e căsătorită”
‎Pur și simplu…
‎Ești foarte obosită.
‎Când nu dormi ‎și nu mănânci bine, o iei razna!
‎Vă spun: să nu credeți că ne faceți bine ‎venind la spital după travaliu.
‎Așteptați să ne revenim puțin.
‎Nu fiți curioși. Nu veniți. ‎N-aveți ce căuta acolo.
‎Și nu-i spuneți glume unei gravide.
‎Prietenii ne fac să râdem, iar noi…
‎Nu!
‎„Doamne, ajută-mă!
‎Ce frumos…
‎Iisus Hristos a înviat, nu-i așa?
‎În a treia zi.
‎Sună bine, să fii mort trei zile.
‎Doar trei zile.
‎Dacă arăți bine după opt ore de somn, ‎cum o fi după ce mori trei zile?
‎Oamenii ar avea timp să te laude: ‎«Era un om bun».
‎Ar avea timp să spună: ‎«Era femeia vieții mele,
‎dacă mai era în viață, ‎o ceream în căsătorie.»
‎Trei zile…
‎Apoi, să mă întorc coafată, ‎îmbrăcată în alb.”
‎Înnebunești!
‎Hormonii o iau razna, ‎la fel și corpul, și creierul.
‎Nu te mai încap hainele. ‎Ai născut, cauți haine.
‎În sistemul din Columbia,
‎copilul trebuie înregistrat ‎imediat după naștere.
‎Și îi dai un nume ‎pe care-l va urî toată viața.
‎Îl va schimba. ‎N-o să-și zică Lisseth Johana mult timp.
‎Lisseth Johana Pereira Ordóñez ‎e prea lung.
‎Găsești ceva mai scurt, mai comercial.
‎Fată… Cineva care râde acolo ‎are un nume oribil.
‎Fiindcă suntem latinoamericani. ‎Avem gusturi proaste. Nu ne ajunge.
‎Uită-te la mine: „Am șase inele, ‎le pun pe toate, e spectacolul meu.”
‎Coadă, chestii…
‎Din partea asta, pot să invadez ‎un sat viking cu prietenii mei.
‎Din partea asta, o urmăresc pe Marimar.
‎Adică… vrem totul.
‎Așadar, e o perioadă ‎în care suntem suprastimulați.
‎Ca un copil când îi spui: ‎„Hai să desenăm” și pictezi cu el.
‎Pictez fețe, baloane, apă, orice. ‎La miezul nopții, copilul…
‎Suntem o generație suprastimulată.
‎Suntem generația de mijloc.
‎Ai noștri n-au avut parte de dragoste ‎și s-au simțit datori să ne-o ofere.
‎Suntem terminați.
‎Am avut părinți buni, ‎deci trebuie să fim copii buni.
‎Iar părinții noștri știu asta.
‎Cu pandemia, carantina, izolarea, ‎am realizat că ei sunt noii noștri copii.
‎Părinții generației mele sunt noii copii.
‎Nu se poartă ca părinții. ‎S-au maturizat devreme.
‎Prea devreme, prea tineri.
‎Căsătoriți la 20 de ani, n-au avut viață.
‎După 40-50 de ani, ‎se comportă ca niște adolescenți.
‎Cresc așa de repede…
‎Părinții sunt noii copii.
‎Facem un efort uriaș
‎să-i învățăm cele necesare ‎ca să se apere în lumea modernă.
‎Economisești bani, ‎le cumperi telefon de top.
‎Investești timp, bani, ‎le faci un tutorial,
‎un film lent, cu încetinitorul,
‎ca să înțeleagă, nu-i așa?
‎Și de ce facem tot acest efort? ‎Ca să nu ne răspundă.
‎Dacă e cineva…
‎Ai o urgență.
‎Îți spun: „Știi că o să te ajut mereu.”
‎Rahat!
‎După ce pleci, ‎părinții nu mai vor să știe de tine.
‎Sunt obosiți și îi înțelegi.
‎Dar nu ne răspund la telefon!
‎Se scuză: „Draga mea, ‎nu mă pricep la tehnologie.”
‎Minți, doamnă!
‎Am văzut că ai trimis stickere cu Tweety.
‎Așa că…
‎Înțelegi.
‎Acum înțeleg multe lucruri.
‎Fiindcă, pe măsură ce îmbătrânești, ‎pe măsură ce devii adult…
‎Sau, ca generația mea, nu complet adult.
‎Suntem adulți, avem vârsta, ‎dar nu suntem maturi.
‎Serios.
‎Am 35 de ani și am un fiu. ‎Ce glumă e asta?
‎Știu, negăm realitatea.
‎Așa e.
‎Adulții moderni nu sunt adulți ‎ca cei din generația anterioară.
‎Când eram eu copil, ‎o femeie de 35 de ani era bătrână.
‎Copil fiind, zici de cei de 35 de ani ‎că mor în 15 zile.
‎Acum, nu. „Nu sunt bătrân.”
‎Ai vârsta, dar nu ești matur.
‎Trăim ca adulții, lucrăm ca adulții, ‎avem salarii de adulți.
‎Și apoi? Cheltuim banii pe rahaturi ‎de adolescenți. Fiindcă asta suntem.
‎Suntem imaturi.
‎Refuzăm să ne maturizăm. Ne e greu.
‎Suntem „adultescenți".
‎Eu înțeleg. Nu e ușor să te maturizezi. ‎De mic, te bat toți la cap cu asta.
‎Știți ce întreabă copilul ‎un adult care nu e familiar cu copii:
‎„Ce vrei să te faci când o să fii mare?”
‎Dacă am ști atunci ce știm acum, am spune:
‎„La dracu', nu vreau să cresc!”
‎Nu-i așa?
‎Suntem împinși să luăm decizii grăbite ‎în legătură cu viețile noastre.
‎Noi, adulții de azi, suferim de anxietate, ‎depresie, senzație de urgență.
‎Totul e foarte rapid ‎și toate vin peste tine.
‎Nu poți aștepta 16 secunde ‎între episoade. Nu-i așa? Așa facem.
‎Totul e rapid, imediat.
‎Dar vrem lucruri de calitate, ‎care să dureze veșnic.
‎Suntem într-un moment
‎în care există prea multă motivație, ‎un exces de pozitivism.
‎„Ce-ți dorești? Cere-i universului.
‎Dacă ceri suficient de intens, ‎perseverent și disciplinat, vei primi.”
‎Suntem generația „pleacă, ‎lasă-l, mergi mai departe”.
‎Cine ne zice: „Mai stai, așteaptă un an”?
‎Nimeni nu ne spune asta.
‎Dacă nu-mi place o relație: „Lasă-l.
‎Dacă te face să plângi, ‎nu merită lacrimile tale.”
‎Rahat!
‎Cei pe care îi iubim cel mai mult ‎ne scot din minți cel mai mult.
‎Ei ne fac să plângem cel mai tare.
‎Începând cu copiii.
‎Îi iubim pe cei pe care-i urâm intens ‎de două-trei ori pe săptămână.
‎Dacă ești într-o relație
‎și nu te întrebi o dată ‎sau de două ori pe săptămână:
‎„Ce dracu' am făcut cu viața mea?”,
‎atunci nu-l iubești.
‎Oamenii ăștia… ‎Trăim cu un exces de pozitivism.
‎„Ce vrei să obții? Poți fi orice vrei.”
‎Da, dar nu.
‎Sună minunat, știu. E nevoie ‎de acele expresii motivaționale.
‎Dar adevărul e că nu poți face orice.
‎La unele lucruri, nu ne pricepem.
‎Unul se pricepe la ceva, ‎altul, la altceva, vecinul, la asta…
‎Și puterea visurilor: ‎„Dacă visezi ceva, e posibil.”
‎Da, dar e ceva mai greu în America Latină.
‎Iată ce visam eu în copilărie! ‎Voiam să fac patinaj artistic.
‎În Cúcuta!
‎Pentru cei care nu știu, e un oraș…
‎Adică…
‎În țările de aici nu prea sunt anotimpuri.
‎În orașul meu, avem. E vară tot anul.
‎O zi răcoroasă însemna
‎să stăm sub o ramură de mango ‎la 38 de grade.
‎Asta e.
‎„Nu da vina pe factori externi, ‎totul depinde de tine.”
‎Să zicem. Nu dăm vina pe factori externi.
‎Ne asumăm responsabilitatea.
‎Patinaj artistic, eu!
‎Cu picioare scurte.
‎În plus, patinajul artistic ‎e o disciplină sportivă de performanță.
‎Trebuie să ne cunoaștem.
‎Adică, visează, dar cunoaște-te înainte,
‎ca să nu pierzi timpul ‎cu un vis imposibil.
‎Eu? Sportivă de performanță?
‎Viața lor e 100% sacrificiu. ‎Sportivii merită respect și admirație.
‎Mai ales cei latinoamericani.
‎Fac foarte multe sacrificii.
‎Oamenii ăia mănâncă ‎piept de pui fiert toată viața.
‎Eu…
‎nu mă ating de droguri sau de alcool, ‎dar am o pasiune: să mănânc…
‎Și cu sos deasupra.
‎Serios.
‎Da, să visăm, dar să ne cunoaștem.
‎Să ne fi învățat cineva în copilărie ‎mai puține unghiuri și ipotenuze
‎și să ne spună: ‎„La ce te pricepi? Te învăț eu.”
‎Nu există educație vocațională.
‎Ori „visează”, ori „ce rușine”.
‎Cunoașteți-vă.
‎Eu am făcut-o de mică, ‎mulțumesc lui Dumnezeu.
‎Mi-am știut calea de mică.
‎La orice oră eram la școală, la liceu,
‎se auzea: ‎„Pereira, tu din spate. Pereira!”
‎La facultate: ‎„Pereira, zi-ne să râdem și noi.”
‎Și uite.
‎E greu să fii împăcat, mai ales acum, ‎când e o obligație să fii fericit.
‎Da, acum avem cu toții pe cineva ‎cu care să ne comparăm,
‎iar asta e foarte toxic.
‎Urmărim vedete care ne fac să credem ‎că totul e posibil. Prostii!
‎Dacă ești singură, ‎alta e mai bună ca tine la asta.
‎Îmi zic: „E singură, dar e sexy.
‎Face sport și nu bagă în ea, ca mine.
‎Nu că arată bine, ‎dar se distrează mai mult.
‎Se îmbată și iese cu australieni.”
‎Îți zici: „Se poate.” ‎Gândești pozitiv: „Profită!
‎Nu mă mulțumesc ‎cu ciudatul de la birou. Nu, doamnă.
‎Mi se poate întâmpla și mie.”
‎Îmi sărbătoresc ziua de naștere ‎cu prietenele în zona unde vin străini.
‎Stăm la masă, ‎eu și cele mai urâte prietene ale mele.
‎Mereu apare un australian ‎din neamul Hemsworth.
‎Mă mulțumesc cu o urmă de ADN de-al lui.
‎„Se poate.”
‎Tipul e în Columbia,
‎fiindcă fabrică aparatul ‎care găurește paharele de cafea de hârtie.
‎Așa se îmbogățesc ‎cei din țările dezvoltate.
‎Și e legal.
‎„Se întâmplă.” Vorbește engleză. ‎Eu, beată, vorbesc engleză. „Se întâmplă.”
‎Vorbim despre vise, ‎despre a întreba universul…
‎Cred că trebuie să visăm mult,
‎să ne dorim mult, să tânjim, ‎să ne facem planuri și să avem obiective.
‎Îmi zic: „Nu e bun. Vreau mai mult. ‎Vreau australianul meu.
‎Sau un columbian, ‎dar să arate ca un australian.”
‎Poți avea bărbatul visurilor tale!
‎Nu a visa e problema, ‎ci felul în care visăm.
‎„Proiectează-te!”
‎Ăsta e țelul, bărbatul visurilor tale. ‎Îl poți avea!
‎Poate… că nu vei fi prima lui soție.
‎Poate că vei fi a doua…
‎sau a treia, ‎sau amantă un an și jumătate.
‎Dar se poate. Poți să-l ai.
‎„Proiectează-te!”
‎E bărbatul visurilor tale.
‎Poate că nu mai are bani, ‎fiindcă divorțurile sunt scumpe.
‎Poate că nu e prea sănătos, ‎fiindcă a petrecut mult în tinerețe.
‎Poate…
‎că e complet distrus.
‎Ăștia sunt mai recunoscători. ‎Omul bolnav și obosit e fidel.
‎„Proiectează-te!”
‎Suntem generația de mijloc.
‎Prin „generație” nu mă refer la vârstă. ‎Nici nu e clar.
‎Eu voiam să fiu bătrână, ‎să vorbesc cu plantele.
‎Asta voiam.
‎Dar nu mai poți fi bătrân, ‎tinerețea e lungită întruna.
‎„Vârsta de 15 ani ‎e noua vârstă de opt ani.”
‎„20 de ani, noua vârstă de 12 ani.”
‎„Douăzeci și cinci de ani…”
‎Cine vrea să aibă 20 de ani? ‎E cea mai rea vârstă.
‎Ești angoasată.
‎Ești sexy și nu știi. ‎Ești liberă și nu știi.
‎Am făcut multe greșeli la 20 de ani. ‎De exemplu, am muncit.
‎La 20 de ani, am muncit pentru 30 de ani. ‎Bine, dar timpul a trecut.
‎N-am călătorit cu prietenii.
‎N-am fost curvă…
‎am fost foarte bine-crescută.
‎Cel mai rău e că timpul nu iartă.
‎Toți mergem în același loc.
‎N-am dovezi. Am un sfat pentru tineri…
‎Scuze, părinților.
‎Dacă-ți cere cineva ‎o poză cu tine goală, trimite-i-o.
‎în cinci-șase ani, ‎îi poți cere referințe acelui om.
‎„Te rog ceva. Ți-am trimis o poză ‎cu mine goală acum șase ani.
‎Soțul nu crede că am fost sexy. ‎Poți să mi-o trimiți?”
‎„Proiectează-te!” Nu zic bine?
‎Noi suntem la mijloc, ‎o generație de tranziție.
‎Am trăit multe lucruri ciudate. ‎Pandemia e unul dintre ele.
‎Dar am suportat și tranziții dificile.
‎Am trecut de la analogic la digital.
‎A trebuit să câștigăm bătălii uitate ‎și acum suntem mai delicați.
‎Noi, cei care am suportat vremurile
‎în care verii noștri ne puteau lovi ‎și nu era nimic rău.
‎Nu știu despre voi, niște aristocrați,
‎bogătani din naștere…
‎dar cei ca mine, de exemplu,
‎nu ne permiteam să cumpărăm ‎o culegere de matematică.
‎O moșteneai.
‎Dacă nu, o cumpărai la mâna a doua.
‎Venea cu o moștenire, ‎cu ADN, cu o istorie.
‎De la oameni de 13 sau 14 ani, oameni…
‎Găseai în ea sâni, scule, bârfe, chestii.
‎Ca să rezolvi o ecuație, trebuia…
‎„Ce dracu' e sub asta, X sau Y?” ‎Pur și simplu…
‎Suntem la mijloc.
‎M-am analizat pe mine însămi, ‎fiind singura îndreptățită să mă judec.
‎Suntem într-un moment ‎în care se abuzează de opinii.
‎„Am părerea mea, ‎dacă nu-ți convine, e vina ta.”
‎„Sunt foarte directă.” Ba ești o scorpie!
‎Nu.
‎Nu e corect.
‎Nu-ți poți folosi personalitatea ‎ca scuză pentru a-i răni pe ceilalți.
‎Sentimentele altora nu contează?
‎Vina e a generației noastre, ‎excesul de pozitivism și emancipare.
‎Nu a femeilor.
‎Zicem: „Cine ești? ‎Ești cea mai tare, meriți totul.
‎Cine te merită? Nimeni.”
‎Rahat!
‎Cine e obișnuit, cine e simplu, ‎cine e mediu? Nimeni, nu?
‎Mă consider medie, un adult obișnuit. ‎Așa am numit spectacolul‎.
‎Sunt la mijloc.
‎Nu sunt foarte înaltă, ‎nu mi se zice „girafa”.
‎Nu sunt nici prea scundă, ‎să mi se zică „pitica”. Nu.
‎Nu sunt prea urâtă, ca Netflix să zică:
‎„Facem o telenovelă bazată pe viața ei. ‎O dublăm în 37 de limbi.
‎O ținem mereu în top 10. ‎O redifuzăm la două săptămâni.”
‎Nu.
‎Nu sunt foarte frumoasă sau foarte sexy,
‎ca iubita ta să zică: ‎„Nu ne uităm la curva asta!”
‎Fetele mă plac, ‎deci nu sunt foarte frumoasă.
‎Nu mi s-a pus la îndoială succesul.
‎Se știe că am câștigat totul prin muncă.
‎Deci nu sunt foarte sexy.
‎E o lume a extremelor, a extremelor opuse.
‎Ori intri într-o categorie, ori nu. ‎Eu, toată viața, n-am intrat.
‎Nici în pantalonii preferați, nici…
‎În multe domenii, vedem extreme opuse.
‎De exemplu, educația. Există excelența.
‎Ți se zice: ‎„Acolo țintește. Proiectează-te.”
‎Extrema ar fi copilul…
‎În Columbia, cea mai mare notă e cinci.
‎E copilul cu note excelente, cinci.
‎„Cea mai bună notă, Sandra.
‎Copilul tău are cinci, desigur.
‎Așchia nu sare departe de trunchi.
‎Seamănă cu tatăl lui.
‎Ce facem cu copilul meu, Sandra?
‎Ipotecăm casa, îl ducem la Disney. ‎Copilul merită, Sandra.”
‎La extrema opusă, e puștiul ‎care a luat „nesatisfăcător”, zero.
‎„Zero, Sandra, zero!”
‎Cât de tolomac trebuie să fii ‎ca să iei zero?
‎Nici măcar o zecimală, ‎pentru personalitate.
‎E o prezență în clasă, ‎un suflet rătăcitor.
‎E simțit, dar nu poate fi văzut.
‎„Sandra, așchia nu sare ‎departe de trunchi.
‎Puștiul e exact ca mama lui.”
‎Mă întreb, dacă acestea sunt extremele,
‎ce se întâmplă cu copilul ‎care are media 3,1?
‎Realizarea lui nu merită nimic? ‎Efortul lui nu valorează nimic?
‎Da, râdem de el.
‎Suntem noi atât de perfecți, ‎încât niciodată, la școală,
‎n-am spus sau n-am auzit următoarea frază:
‎„Dle profesor…
‎„Domnule, nu luăm nimic când murim.
‎Domnule, ce e o zecimală ‎pentru dv? Nimic.
‎Pentru mine? ‎E viitorul meu, dle profesor.”
‎Nu? Ați avut cinci pe linie ‎la toate materiile.
‎Ăsta e motto-ul în ziua de azi: ‎„Poți face orice.”
‎Rahat!
‎Există lucruri ‎pe care nu le vom putea face.
‎Există abilități pe care nu le avem.
‎Cu cât le afli mai repede ‎și te concentrezi pe ceea ce ai,
‎cu atât mai puțin frustrat vei trăi.
‎Nu-i așa?
‎Chestia asta: ‎„Ești extraordinar, poți face orice”…
‎Părinții le transmit copiilor ‎anxietatea generației noastre.
‎Eu m-am descoperit.
‎Copilul bate din palme…
‎„Lecții de tobe ‎pentru genii de doi ani și jumătate.”
‎Lucrurile astea se întâmplă. Nu-i așa?
‎Total opus generației anterioare.
‎Abia dacă observau. ‎„Fiule, cânți la saxofon!”
‎Nimic.
‎Generația următoare… Nu poți spune asta ‎pisicilor sau plantelor, deci…
‎Suntem generația de mijloc.
‎Pur-sânge, nu albastru, dar 0+.
‎Unde sunt oamenii mei cu 0+?
‎Da, suntem mai ieftini.
‎Suntem mai răspândiți.
‎Dar într-un accident, cine câștigă?
‎N-o să ne auzi niciodată: „Vă rog…
‎Vă rog, donați sânge, ‎al nostru e insuficient.”
‎Niciodată! Avem sânge pentru toți.
‎De asta putem face tratamente faciale, ‎plasmă cu trombocite, toate astea.
‎Sânge ieftin.
‎Plebei.
‎O moștenire jalnică, dar cinstită.
‎Ca generație, suntem imaturi ‎în comparație cu părinții noștri.
‎Dar suntem mult mai responsabili. ‎Idealizăm trecutul.
‎„Înainte, părinții erau mai buni.” ‎Prostii! Erau iresponsabili.
‎Auzi, 13 copii! Cu salariul minim!
‎De exemplu, relația noastră cu plantele. ‎Noi, generația de mijloc.
‎Oamenii aveau o relație perfectă, ‎emoțională, responsabilă cu plantele.
‎Bunicile noastre știau numele plantelor ‎și la ce se folosește fiecare.
‎Toate denumirile populare. ‎Le știau pe toate, nu?
‎Le udau și le tăiau la momentul potrivit.
‎Generația de azi: ‎„N-am plante, salvăm Amazonul.”
‎E o responsabilitate uriașă.
‎Noi, generația de mijloc…
‎Medie 3,1.
‎Credem că avem plante, fiindcă avem… Ce?
‎Ajută-mă, ce ai acasă?
‎Un cactus, nu?
‎Lumea zice: „Cactus? Am o suculentă.”
‎Fată…
‎Acum cinci ani, îi zicea buruiană.
‎Am învățat să ne placă ‎nu fiindcă e frumoasă,
‎dar ne dă o senzație de bine.
‎Ne dă senzația ciudată ‎că o vietate nu va muri în grija noastră.
‎Că nu suntem insensibili, ‎fiindcă plantele reflectă energia.
‎O suculentă sau un cactus nu e o plantă.
‎Are nevoie de trei picături de apă, ‎care pot fi și lacrimi, la trei luni.
‎Și sunt urâte!
‎De-asta generația anterioară ‎avea plante minunate în cutii de vopsea.
‎Generația noastră are plante foarte urâte ‎în ghivece frumoase.
‎Un ghiveci în formă de craniu auriu.
‎Sau portretul prințesei Diana, cu părul…
‎Iar planta, o urâțenie!
‎Suntem la mijloc.
‎Suntem generația de mijloc. Media 3,1.
‎De exemplu, extrema frumuseții.
‎Și frumusețea are extreme.
‎E extrema frumuseții clasice, ‎frumusețea evidentă.
‎Desigur, acum spunem toate ‎că suntem frumoase.
‎Da.
‎Dar la unii, e mai evident.
‎Există o frumusețe clasică, ‎de necontestat.
‎Îți vine să spui: ‎„Ești frumos” sau „Ești frumoasă.”
‎Bărbați frumoși și după bărbierit. ‎Despre frumusețea asta vorbesc.
‎Femei frumoase, cu picioare frumoase, ‎cu o față frumoasă.
‎Își pierd banii, dau faliment, ‎își cumpără haine de la solduri,
‎un tricou de un dolar arată ‎ca unul Versace pe ei.
‎Un nod, o ruptură, arată grozav, la modă.
‎Astfel de oameni.
‎Nu e vorba de invidie.
‎Dar vreau să fac o observație ‎morfologică, anatomică, despre proporții.
‎Cum e posibil ca un asemenea abdomen… ‎Și fără niciun efort!
‎La dracu', atâta e!
‎Cum e posibil ca un astfel de abdomen
‎să cuprindă tot ce trebuie acolo?
‎Pancreas, organe interne, ‎2,5 metri de intestine și conținutul lor!
‎Stomacul, ficatul, ‎vezica biliară, rinichii…
‎Cum dracu' încap acolo?
‎Nu e divin, nu e uman.
‎Sunt reptilieni!
‎Nu-i așa?
‎Asta e frumusețea clasică.
‎Dar există și cealaltă extremă ‎a frumuseții, cea modernă, nu?
‎Frumusețea actuală. „Fără etichetă”, ‎ceea ce e o etichetă în sine.
‎Cică: „femei adevărate”. ‎Îmi zic: „Nici ca ea nu arăt. Nu exist.”
‎E o frumusețe diferită.
‎O frumusețe la care te uiți ‎și zici: „Ești…”
‎„Ești… Ce ești?”
‎Sunt oameni cu stil, care arată bine.
‎Au pete pe față, dar arată bine.
‎Au forma Căii Lactee, o nebunie.
‎Le stă bine.
‎Dungi, carouri, buline, ‎adidași cu smoching, totul arată bine.
‎Oamenilor le place.
‎Au stil. E frumusețea nouă, modernă.
‎Întrebarea mea e: ‎dacă locul meu nu e acolo,
‎din motive evidente…
‎Nu vă uitați cum arăt azi.
‎Azi mă primesc aici.
‎Mâine mă dau afară ‎când mă văd abia trezită.
‎Și dacă n-am loc nici în extrema cealaltă, ‎unde e locul meu?
‎În mijloc. Frumusețe 3,1.
‎Noi, cei și frumoși, și urâți ‎în aceeași săptămână.
‎Oameni obișnuiți. ‎Bărbați cu corpuri obișnuite.
‎Cu puțină grăsime, cu fundul plat.
‎Standard.
‎Femei cu corpuri obișnuite, ‎care poartă 85C.
‎În spate, zic. Cupa e 75.
‎Poate fi util, să punem chestii acolo.
‎Mi se pare amuzant un lucru. ‎Corpul nostru râde de noi.
‎Îi facem atâtea lucruri, ne plângem de el, ‎îl facem în toate felurile.
‎Îl îndesăm atâta, câtă suferință!
‎La dracu', centurile sunt dovada vie.
‎Nu e nimic mai ironic ‎decât corpul nostru îmbătrânit.
‎Putem face orice,
‎putem face totul ‎pentru câțiva ani de tinerețe,
‎dar corpul nostru va îmbătrâni oricum.
‎Îmbătrânim dintotdeauna.
‎Mi se pare foarte amuzant momentul ‎în care ne descoperim corpul
‎și începem să simțim ‎nesiguranță și siguranță.
‎Etapa adolescenței, ‎preadolescența, pubertatea?
‎Această etapă lovește mai tare bărbații.
‎Sunt urâți rău la vârsta aia!
‎Nasul mare și ciudat, ‎capul mare și corpul mic.
‎Nu-i așa? Și tot ce-și doresc bărbații ‎la vârsta aceea…
‎Fiindcă le dau tuleiele…
‎Mustața masculină pe care și-o doresc, ‎barba aceea groasă, perciunii groși,
‎spatele lat, brațele masculine,
‎picioarele puternice, părul de pe piept…
‎Mai târziu, cine primește ‎ce au vrut ei la vârsta aceea?
‎Noi, femeile!
‎Îmbătrânirea e ironică.
‎Noi, femeile, la vârsta aceea, ‎voiam să ne crească repede… Nu?
‎De asta umpleam cu vată ‎șosetele tatălui, orice pentru…
‎Nu asta voiam?
‎Desigur, există femei mai evoluate ‎care voiau cărți, dar eu voiam sâni.
‎Chestia ciudată e ‎că sânii pe care ni-i doream,
‎veseli, rotunzi, frumoși, ‎cine-i primește cu timpul?
‎Nu există sâni mai frumoși ‎decât ai unui bărbat de 62 de ani.
‎Sunt foarte frumoși.
‎Sunt minunați.
‎Sunt obraznici, rotunzi, ‎cu un sfârc mirific.
‎Sunt drăguți, ca niște sâni nou-născuți. ‎Sunt noi-nouți. Ce tare!
‎Suntem oameni obișnuiți, ‎la mijloc în multe aspecte.
‎Dar trăim în negare, ‎ne simțim inadaptați.
‎Mereu căutăm adevăruri universale, ‎ca acele expresii:
‎„Excelează, poți s-o faci, ești uimitor.”
‎„Cine te merită? Nimeni. ‎Nu e singurătate, e cunoaștere.”
‎Deja nu mai vreau să mă cunosc.
‎Suntem la mijloc.
‎În această extremă, ‎există cineva care greșește
‎și transformă greșeala în oportunitate.
‎Greșeala devine un tatuaj: „Rezistență”.
‎Greșeala devine o carte, o conferință.
‎„Am greșit o dată și am învățat o lecție,
‎care m-a dus cu un pas mai sus ‎în lumea succesului.”
‎Așa sunt oamenii din acea extremă.
‎În cealaltă extremă, cine greșește zice:
‎„Nu pot trece peste asta. ‎Voiam să fiu fotbalist.”
‎„Am fost bun la școală, ‎directorul mi-a tras-o.”
‎Și cu greșelile, noi, tot la mijloc.
‎Noi, cei de la mijloc, ‎media 3,1, grupa 0+.
‎După o greșeală, ce facem?
‎O repetăm.
‎O dată, de două ori, aceeași greșeală.
‎De câte ori e nevoie, până se uzează.
‎„Nu mai suna, târfă!” Facem greșeli.
‎Și în iubire, există conceptul de extremă.
‎Există iubirea clasică,
‎iubirea teatrală, care exprimă ‎în cel mai romantic mod
‎iubirea viscerală dintre doi îndrăgostiți.
‎Dragostea romantică. ‎Shakespeare, ‎Romeo și Julieta.
‎Poate că n-ai citit asta, nici eu. ‎Iată un rezumat.
‎E așa: „Julieta…
‎Te-am văzut la balcon.
‎Te iubesc.
‎Nu te cunosc ca persoană, ‎nu știu ce sentimente sau valori ai.
‎Nu știu nimic despre tine, ‎dar te iubesc, fiindcă ești frumoasă.
‎Julieta, te iubesc atât,
‎încât pot să se omoare ai noștri, ‎să moară mama, nu-mi pasă.
‎Fiindcă te iubesc, deși nu te cunosc.
‎Dacă rămân sărac, îmi dai bani?
‎De cad la pat, mă speli la fund? ‎Te iubesc.
‎Și dacă nu ne lasă să ne iubim, ‎ne omorâm, Julieta!”
‎E iubire romantică, viscerală.
‎Iubire clasică, nu?
‎La celălalt capăt e iubirea modernă, ‎iubirea cerebrală,
‎iubirea a două ființe gânditoare,
‎care, în individualitatea lor, ‎decid să urmeze o cale comună.
‎Oamenii întreabă: ‎„Simți fluturi în stomac?”
‎„Uite…
‎Citesc ceva scris de o socio-psihologă ‎care e și neuropsihiatră.
‎E germană.
‎Explică ce sunt acei «fluturi».
‎De fapt, e anxietate.
‎Iubirea adevărată te face să simți pacea.
‎Ca să-ți răspund la întrebare, ‎el nu-mi perturbă pacea.”
‎Ce rahat de iubire e asta? ‎O iubire plictisitoare de pensionar.
‎O iubire care s-a născut pensionată,
‎cu săruturi de cuplu căsătorit.
‎O iubire fără risc de contaminare.
‎Asta…
‎Cea mai bună parte a iubirii ‎pentru noi, cei de la mijloc
‎e iubirea cu năbădăi, ‎plină de anxietate, care te ține pe jar.
‎Iubirea care te face slabă, ‎care te face un om mai rău, un mincinos.
‎Care te face să fugi de la muncă ‎ca să sugi iubirea din gura aia.
‎Iubirea suculentă e toxică.
‎Nu-i așa?
‎Majoritatea relațiilor ‎pe care le idealizăm, spunând:
‎„Ce relație frumoasă, a durat o viață”,
‎nu sunt între oameni ‎care s-au iubit constant.
‎Știți: „Suntem căsătoriți de 80 de ani”.
‎Câte hopuri au trecut?
‎Eu cred că iubirea adevărată,
‎am studiat problema,
‎e între doi oameni…
‎Sper să fie doi. ‎Le-o doresc din toată inima.
‎Unul dintre cei doi ‎s-a îndrăgostit primul,
‎a fost mai îndrăgostit,
‎a făcut gesturi frumoase, ‎a devenit codependent,
‎a făcut ceea ce nu putea face celălalt,
‎până când l-a convins ‎că iubirea reciprocă e o idee bună.
‎Atunci s-a îndrăgostit celălalt. ‎După aceea, începe rotația.
‎E rândul tău, e rândul meu… Nu-i așa?
‎„Te iubesc.” ‎„Luna asta, nu te iubesc. Mă iubești tu.”
‎Ping-pong. „Tâmpitule!” „Te iubesc.” ‎Așa merge treaba.
‎Vine și pleacă…
‎Nimeni nu spune asta, ‎fiindcă vrem o iubire frumoasă,
‎o versiune romantică a iubirii,
‎o versiune ‎despre care să vorbim cu mândrie.
‎Toți vrem ca iubirea ‎să plutească pe un nor,
‎ca în filmele cu care am crescut,
‎cam așa…
‎„Bună dimineața, iubitule!
‎Trezește-te, scumpule! ‎Soarele e sus pe cer
‎Mint, culcă-te, iubitule.
‎O să adun resturile pasiunii noastre
‎Doamne, ce e asta?
‎Sunt chiloții murdari ai iubitului meu
‎Am visat un sărut plin de iubire
‎pe care să mi-l dea un prinț
‎E o relație stabilă și durabilă
‎fiindcă nu i-am dat-o
‎decât după o lună de întâlniri”
‎Cel mai probabil, nu se va întâmpla așa.
‎Și nu sunt negativistă.
‎Ne uităm mult la alte relații.
‎Aspectele pe care le comparăm ‎nu ne sunt favorabile.
‎Fiindcă cei de aici ‎nu sunt vinovați că se află acolo.
‎Nu ni se spune totul. De exemplu, genele.
‎Genetic, suntem diferiți.
‎Familiile noastre vin din locuri diferite.
‎Eu sunt din Anzi. Sunt indigenă.
‎Muisca,‎ azteci, incași, ‎taíno, motilón.
‎Oameni care trebuiau ‎să bată munții în sus și în jos.
‎De-asta au latinoamericancele ‎fundul mare.
‎Și avem picioare scurte, ‎fiindcă, dacă mergi mult, nu mai crești.
‎Totul e moștenit, are o origine.
‎Ar trebui să fim mai corecți ‎față de cei cu care ne comparăm.
‎Și cred că, uneori, pozele altora ‎ne fac să ne îndoim de noi înșine.
‎De exemplu, o poză cu o femeie, o mamă.
‎Zici: „Are gemene adolescente ‎și un băiețel
‎și are un soț bogat care o iubește.
‎Cum reușește? Cum se descurcă?”
‎Eu mă gândesc că există o poveste.
‎Știu poveștile din spatele pozelor mele.
‎Îmi place să cred ‎că în spatele acelei imagini fericite
‎ar putea fi…
‎”Andrea! Camila!
‎Veniți aici! Poftim?
‎Vă aștept. Unde umblați?
‎V-ați îmbrăcat?
‎Ce e mizeria aia? Scoate-o! ‎Te crezi la un casting OnlyFans?
‎Ce-i rahatul ăla din păr? ‎Arăți ca un trol.
‎Păr verde? Ești latinoamericancă! ‎Nimeni nu se naște cu așa păr.
‎Maturizează-te! Ești destul de mare.
‎Veniți imediat aici!
‎Jaime!
‎Și Daniel?
‎Lasă naibii consola aia! Tu ești tatăl!
‎Ești adult, trebuia să mă ajuți ‎cu băiatul, nu să joci ‎FIFA!
‎Ai fost slab la fotbal ‎și ești slab la ‎FIFA!
‎Mă bucur că arbitrii argentinieni din joc ‎te insultă, fiindcă ești un idiot!
‎M-am trezit la ora 4:00!
‎Am făcut yoga, ‎am scris în jurnalul recunoștinței,
‎mi-am scris obiectivele.
‎Totul, băga-mi-aș!
‎Patru mic-dejunuri, că fata e vegană.
‎Vegană! Și mănâncă pui, vită și cârnați!
‎Au animale moarte în ele! ‎Vegan înseamnă să nu omori animale!
‎Domnul are intoleranță la lactoză.
‎Acum, nu? Acasă.
‎Pe stradă, am văzut că mănânci ‎pizza și dublu cheeseburger.
‎Alea au lactoză!
‎Am șters 15 ani ‎de evoluție socială feminină
‎cu voi pe cap, nemernicilor!
‎Și nu pot face o poză de familie ‎când fac 35 de ani?
‎Treceți aici!
‎Zâmbește! N-am văzut Cartagena ‎ca să-ți pui tu aparat invizibil!”
‎„Familia mea, cea mai mare binecuvântare.”
‎Nu știi niciodată ‎cât de înfometați sunt ceilalți.
‎Nu știi cum sunt ceilalți.
‎Nu știi niciodată, nu-i așa?
‎Deși am crescut și suntem „adultescenți”,
‎oamenilor din generația mea ‎le e dor de mamele lor.
‎Acum că sunt mamă, înțeleg.
‎Când ești tânăr, ‎ești mereu în acea extremă.
‎Zici: „Mamă, nu te amesteca în viața mea.
‎Nu decizi tu pentru mine, știu ce fac.
‎Nu te amesteca, ‎respectă-mi spațiul personal.”
‎După ce crești și ai un copil:
‎„Mamă, te rog. Mămico…
‎nu știu ce să fac cu viața mea.
‎Spune-mi, nu știu ce să fac.
‎Mami, dă-l naibii de spațiu personal. ‎Vino să stai la mine!”
‎Mulți adulți din generația mea ‎vor un înlocuitor al mamei.
‎Simțim că mai avem nevoie de câțiva ani.
‎Ne cumpărăm ceasuri ‎care sunt ca o mamă.
‎„Respiră, dormi, trezește-te.
‎Stai drept, o să faci cocoașă.”
‎Așa e.
‎Suntem crescuți continuu. ‎Nu doar de familie sau de școală,
‎ci și de gusturile noastre, ‎de tot ce consumăm.
‎Totul ne modelează, ‎trebuie să fim atenți.
‎Să fim selectivi.
‎Suntem crescuți de prieteni,
‎de conversațiile transcendentale ‎avute pe bordură la ora 4:00.
‎Suntem crescuți de multe lucruri.
‎De cei cu care am fost ‎și pe care i-am părăsit.
‎De cei care ne-au părăsit. ‎„Mersi! Slavă Domnului că nu m-ai vrut.”
‎Și de gusturile noastre.
‎Și de filme, care au mesaje subtile.
‎Îmi plac rolurile feminine de azi:
‎personaje feminine puternice ‎și așa mai departe.
‎Altceva nu-mi place.
‎Ca femeia să strălucească, ‎i se dă un coprotagonist dobitoc.
‎Există personaje feminine
‎care ne-au modelat, ‎cel puțin pe mine și pe mulți alții.
‎Nu-mi place cum le-au tratat,
‎fiindcă îmi pare ‎că transmit un mesaj greșit.
‎De exemplu, ‎Hermione Granger din ‎Harry Potter.
‎E cel mai tare personaj din poveste.
‎Seria trebuia ‎să se cheme ‎Hermione Granger.
‎De ce?
‎Fiindcă fără ea, n-ar exista ‎Harry Potter, ‎ar fi doar jumătate de carte.
‎El nu ar fi supraviețuit fără ea. ‎Nu e feminism, o zic pe bune.
‎Fata era cea mai tare.
‎Și ne reprezintă pe noi, fetele deștepte, ‎cu părul nearanjat, care sunt respinse.
‎Mi-a plăcut personajul. ‎E o femeie care ne validează.
‎Ne gândim: ‎„Hermione e tare. Sunt Hermione.”
‎Îți pui fusta plisată.
‎„Mă îmbrac ca Hermione, ‎deși am 35 de ani. Nu-mi pasă, o admir.”
‎Iar ultima scenă din film ‎în care o vedem pe Hermione, care e?
‎Aici e mesajul ascuns, mesajul toxic.
‎Hermione își duce copiii la autobuz,
‎cu soțul ei, care e gras…
‎și e Ron!
‎S-a măritat cu Ron! ‎Cu alte cuvinte, a dat-o în bară.
‎Hermione, distrusă, cu părul vâlvoi, ‎cu pungi sub ochi, cu o fustă veche.
‎Auzi: „Cine a pus-o să se mărite?”
‎A dat-o de gard, ‎s-a dus cariera de vrăjitoare.
‎Așa pedepsește societatea femeile.
‎Dacă alegem să avem copii, mesajul e: ‎„E terminată. Să vedem, ce-o să facă?”
‎E complet greșit!
‎Unele personaje ne inspiră, ‎apoi sunt mătrășite.
‎De exemplu, Daenerys Targaryen, ‎din ‎Urzeala Tronurilor.
‎Nu contează dacă n-ai văzut serialul.
‎E despre intrigi, nedreptate, ‎discordie, afaceri murdare.
‎Poți să te uiți la orice program de știri ‎din America Latină.
‎E dublat în spaniola latinoamericană, ‎adică „mexicană”. Au greșit.
‎Trebuia dublat în Cali, Columbia.
‎„Mă cheamă Daenerys Targaryen.
‎Cine sunt? Cum îmi zice? Cum mă cheamă?
‎Regina focului, înțelegi? ‎Regina primilor oameni.
‎Eu nu ard, eu sunt foc.”
‎Nu-i așa? Ar fi fost mult mai tare.
‎Această femeie ‎e personajul principal al serialului.
‎Care e problema?
‎E un lider înnăscut, ‎o femeie puternică, indestructibilă.
‎Pe ce ne concentrăm în serial?
‎Pe cine va alege ca partener romantic.
‎Are multe opțiuni. Asta e problema.
‎E o mare problemă.
‎Primul bărbat, o căsătorie aranjată.
‎Cu un bărbat ‎care, dacă e să fie, nu ne-ar deranja.
‎„Tată, mamă, faceți înțelegerea. ‎Negociați odată!”
‎Nu-i așa?
‎„Fir-ar să fie, ‎m-au măritat cu Khal Drogo.”
‎A devenit văduvă la 16 ani, plină de bani.
‎Explicați celor care nu știu.
‎Al doilea bărbat… Are mai mulți.
‎E un ucigaș care o scapă de necazuri ‎și îi aduce capetele dușmanilor.
‎„E corpul tău, ia-l.” Și ea îl ia.
‎Dar se plictisește. „Pa, succes, ‎prea multă pasiune pentru mine.”
‎A treia opțiune, un bătrân.
‎Și nu un bătrân grețos,
‎ca vecinul cu magazin, ‎care-ți dădea restul și făcea așa.
‎Îți dă fiori!
‎Un bătrân mișto, sexy, care o iubește.
‎Pe al treilea l-am fi ales toate. ‎Cu mintea, inima și vintrele.
‎Un tip mișto, care o lasă se afirme.
‎Nu se întrece cu ea, ‎nu e supărat că ea are mai multă putere.
‎O iubește, e amuzant, citește, ‎e distractiv, o iubește, dar…
‎„Tipul e foarte scund, nu?”
‎„Are mâini mici. ‎Mâna lui pe sânul meu arată ciudat.”
‎Așa suntem noi.
‎Și ultima opțiune, Jon Snow.
‎Ne place, dar e prost.
‎Își schimbă ideologia la fiecare 15 zile. ‎„Sunt fiul lui…
‎Nu sunt fiul lui, nu?
‎Sunt călugăr. Nu mai sunt. ‎Am tăvălit o sălbatică, sunt sălbatic.”
‎Se tot răzgândește.
‎Dacă n-ai văzut serialul, sigur ai ‎o verișoară cuplată cu un tip ca ăsta.
‎Mesajul e că poți obține orice,
‎dar contează cu cine rămâi la sfârșit.
‎Care, apropo, te omoară.
‎Și ultima femeie, ‎o femeie supertare, Văduva Neagră.
‎N-o știi? ‎E o femeie pe care o știm cu toții.
‎O femeie dură.
‎Are un trecut întunecat, ‎dar a spus: „Las totul în urmă.”
‎A reușit să ajungă în vârf. ‎Și-a zis: „O să dau lovitura.”
‎Și cum? Fără superputeri, între supereroi.
‎Cu șuturi, pumni și cu școala vieții.
‎Fata are școala vieții.
‎Și, ca majoritatea femeilor de pe ecran, ‎are o carieră grozavă și o viață de rahat.
‎Nu are viață, nici măcar o casă.
‎În 14 filme, ‎n-am văzut-o în apartamentul ei.
‎Mereu e la birou sau în casa altcuiva.
‎„Bună, sunt mătușa Natalia, aveți supă?”
‎E nedrept.
‎Ca și cum, dacă ai succes în carieră, ‎rămâi singură.
‎O să mori și n-o să vină nimeni ‎la înmormântare.
‎Nimic.
‎Trebuie să mănânci ce găsești la birou,
‎și pentru stomac, și pentru suflet.
‎„Care e singur aici?” ‎Primul, Căpitanul America.
‎Da, știu, actorul…
‎Imaginați-vă sfârâitul cărnii pe grătar…
‎O femeie încinsă.
‎Actorul, da, nu și personajul.
‎Dacă te uiți atent, ‎personajul e plictisitor.
‎Nu înjură, nu face nimic rău. ‎E bun, curat, își dă cu gel.
‎Este…
‎E prea curat.
‎E ca un antrenor de sport, ‎dar mormon, care nu…
‎Nu știu, e prea bun. E dubios.
‎Suntem latinoamericani.
‎Știm să n-avem încredere ‎în lucrurile simple.
‎Când ceva e prea ușor: ‎„Ajung la închisoare.” Asta e.
‎Așadar, e un tip prea bun… ‎chiar toxic, gândește-te.
‎I-a zâmbit una cu 80 de ani înainte ‎și nu poate depăși momentul.
‎Nu i-a zis nimic, doar: „Să dansăm.” ‎Nici măcar n-au dansat.
‎Cealaltă opțiune a Văduvei Negre e Hulk. ‎Dacă n-ați văzut filmul,
‎sigur aveți o verișoară ‎care e cu un tip ca el.
‎Un tip toxic.
‎Dispare zile întregi, ani. Se întoarce.
‎Ea trebuie să-l găsească. „Calmează-te.”
‎Tipul chiar a lovit-o peste față, ‎dar era verde, așa că n-am comentat.
‎„E normal. ‎Nu contează, fiindcă era verde.”
‎A lovit-o peste față.
‎Fiindcă, în sinea noastră, ‎când vedem un tip ca ăsta
‎toate ne gândim la ceva, ‎e gândul acela murdar pe care-l negăm.
‎E fantezia a 99,9% dintre femei, ‎de care nu știe nimeni…
‎un bărbat atât de mare.
‎„Mă ia pe sus, ‎mă face să mă simt slabă, maleabilă.”
‎E o perversiune.
‎Dar tipul e inutil. ‎Dacă se emoționează, te strivește.
‎Te aplatizează.
‎Mesajul e: „Poți reuși în carieră, ‎dar o să mori singură.”
‎Ce mesaje de rahat sunt astea?
‎N-am văzut femei cu familie și de succes.
‎N-am văzut o supereroină gravidă
‎sau care-i dă țâță copilului ‎în timp ce luptă cu răul.
‎Asta facem, le spunem oamenilor ‎că există doar aceste două extreme.
‎Că, dacă ești la mijloc, ‎cu decizii normale, ai dat-o în bară.
‎Nu-i așa?
‎Uneori, trebuie să dai greș. ‎Dacă o dai în bară, e grozav.
‎Nu-i așa? Fiindcă…
‎Fiindcă vorbim mult despre echilibru, ‎despre pacea interioară.
‎Vorbim despre multe lucruri ‎fără legătură cu realitatea noastră,
‎cu originea noastră ‎sau cu posibilitățile noastre.
‎Ne judecăm pentru ce ne lipsește, ‎ce nu am făcut, ce am greșit.
‎Pentru că cineva face ‎mai mult, mai repede.
‎Nu avem pace nici când mâncăm.
‎Generația noastră nu mănâncă în pace.
‎Suntem generația cu reflux, gastrită.
‎Mâncăm în grabă.
‎Mai ales dacă venim dintr-o familie mare, ‎cu mulți frați și puțin respect.
‎Trebuia să mănânci repede, altfel… ‎Nu-i așa?
‎Avem reflux, mâncăm repede, ‎nu savurăm mâncarea.
‎Dar vrem să ne hrănească, ‎să fie organică, să nu îngrașe.
‎Suntem câte puțin din tot, ‎cu calități și defecte.
‎Suntem diverși și pe interior, ‎și pe exterior.
‎Relația cu hainele, cu mâncarea, ‎totul contează, ne doare, ne distruge.
‎De-asta suntem terminați.
‎Cu atât mai mult ca adulți, ‎când n-avem prieteni dezinteresați.
‎Avem prieteni ‎doar fiindcă trebuie să avem prieteni.
‎Adultul nu are prieteni ‎ca să se simtă bine cu ei.
‎Noi, adulții, ‎ne întâlnim pentru a ne plânge.
‎Nu avem timp sau bani de terapie, ‎avem nevoie de prieteni.
‎E o competiție.
‎„Imaginează-ți, ‎am făcut COVID de trei ori.”
‎„Dar ai vezică biliară, ‎pe a mea, mi-au scos-o.”
‎Nici măcar mâncarea nu ne face fericiți.
‎Viața de adult e dură
‎și nu mai putem lua ‎nici măcar decizii simple.
‎Sunt prea multe opțiuni ‎și asta ne stresează.
‎În trecut, nu aveau opțiuni ‎pentru amor, mâncare…
‎Pentru amor: vecinul, ‎colegul de școală sau vărul de-al treilea.
‎Atât.
‎Acum, oamenii au multe opțiuni:
‎oameni, prieteni, copaci, singur, ‎orice, un zid, graffiti.
‎„M-am căsătorit cu un graffiti.” ‎Totul e posibil.
‎Ăștia suntem, la mijloc.
‎Ca adult, uneori mâncarea ‎nu e doar mâncare.
‎După o săptămână de rahat, vrei ‎arepa,
‎fiindcă e duminică ‎și șeful tău e un dobitoc.
‎Vrei să uiți că ești adult ‎și să mănânci ‎arepa.
‎În ‎arepa‎, cauți îmbrățișarea mamei.
‎Vrei experiența ‎arepa, ‎arepa‎ pe care nu trebuia s-o plătești.
‎Vrei acea ‎arepa.
‎Vrei mirosul de ‎arepa‎ sau de taco ‎sau de ce se mănâncă în zona ta.
‎Vrei mirosul de ‎arepa‎ de acasă.
‎Amintirea mamei tale ‎gătind ‎arepa‎ cu dragoste
‎și oferindu-ți-o: ‎„E prăjită, nu e arsă. Mănâncă!”
‎Asta cauți.
‎Uneori…
‎Uneori, încercăm totul, ‎ne purtăm frumos toată săptămâna.
‎Ai fost vegan luni și marți, ‎carnivor, miercuri și joi,
‎și fan quinoa vineri și sâmbătă.
‎Dar e duminică… ‎și vrei să mănânci un hamburger.
‎Nu-i așa?
‎E ziua în care… Scuze, nu e ziua.
‎Noaptea, fiindcă un burger ‎e ceva ce-ți dorești dimineața,
‎te convingi toată ziua ‎și te hotărăști noaptea.
‎Atât de proști suntem.
‎Dacă în noaptea în care ai mâncat burgerul
‎nu te trezești cu un regret profund ‎sub formă de acid gastric,
‎cu pilorul în flăcări…
‎Dacă nu te trezești la ora 1:00
‎cu un regret profund ‎sub formă de flăcări gastrice,
‎imaginându-ți că vin pompierii ‎din reclama la antiacid
‎și te stropesc pe față,
‎înseamnă că nu ai mâncat un burger.
‎Dacă în noaptea în care ai mâncat burgerul
‎nu te trezești ‎și nu ai o experiență extracorporală…
‎Dacă nu ești, la ora 3:00, ‎în afara corpului tău,
‎uitându-te în jos la tine dojenitor,
‎umilită, în chiloți sau în boxeri,
‎în bucătărie, umilită, chircită,
‎măsurând cu ultimul strop ‎de energie vitală
‎bicarbonatul necesar supraviețuirii,
‎atunci nu ai mâncat un burger.
‎Dacă viața e un echilibru, ‎caută echilibrul care ți se potrivește.
‎Vrei să mănânci un burger? ‎Mănâncă, dă-l pe gât.
‎Dar să merite, să fie o zi specială.
‎Să fie ziua burgerilor.
‎Comandă-ți cel mai mare, ‎cel mai distrugător
‎și cel mai nociv burger.
‎Cel la care te-ai uitat de o mie de ori, ‎zicând: „Cine o mânca asta?”
‎Tu îl vei mânca azi!
‎Mănâncă. Cu toate sosurile. ‎Spune „da” la tot.
‎„Un mini burger în hamburger?” ‎„Da! Bagă-l!”
‎Fă-l de șapte straturi, ‎grosolan, plin de grăsime.
‎Să-ți amintească de copilărie, ‎de picătura de înghețată pe care…
‎Mănâncă!
‎Să trebuiască să-l apeși cu cotul ‎ca să-ți încapă în gură.
‎Înfulecă-l, fiindcă viața e echilibru.
‎Cu ce echilibrăm burgerul?
‎Cu apă.
‎Mulțumesc foarte mult!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc foarte mult!
‎Subtitrarea: Dan Ilioiu