Downloaded from YTS.MX
Det är jag som är Liss Pereira,
Official YIFY movies site: YTS.MX
en lastbilschaufför fast i en kvinnas kropp.
Antingen är jag en ful fin tjej eller en fin ful tjej.
Ordinär men elegant.
Med en fattig mans lön, men dyr smak.
Väldigt smal i somligas ögon. Få.
Väldigt tjock i andras. De flestas.
Inte för lång, inte för kort.
Om du som jag, hör hemma där i mitten, häng med, för du är en
vuxen medelmåtta.
God eftermiddag alla damer, herrar och ickebinära.
Allihop. Och mamma.
Godkväll alla som är här och de som kollar på Netflix.
Tack.
Var är alla kvinnor som kom ensamma hit ikväll?
Jag fattar.
Man lär sig mycket om människor genom att lyssna på dem.
Man kan höra passionen.
"Här är jag. Jag har fan ägglossning!"
Man har satsat.
Man är redo för livet. Öppen.
"Universum, överös mig med välsignelser."
Vilka kom hit med en grupp vänner?
Där ser ni! Man lär sig massor genom att lyssna.
Jag menar, en jävla röra!
Ni fattar inte. Vissa tänker: "Vad är vi? Jag vet inte. "
Lyssna på det här istället. Vilka kom hit med en partner?
Det råder inga tvivel. "Som ett par? Jag älskar henne."
Inga tvivel, de har redan grälat om saken.
De har anpassat sig.
Som en gammal sko som format sig efter foten.
Inga fler förhårdnader, striden är över.
Man lär känna folk genom att prata,
men bara bråk kan stärka relationen.
Välj ingen som skämmer bort dig, som är uppmärksam.
Den skiten upphör inom två år.
Och bara om du är snygg!
Du hittar någon som säger fina saker, som gör allt för dig…
Det är kortvarigt.
Hitta en man som står upp för sig.
Någon du kan börja bråka med och säga: "Jag respekterar dig."
Det värsta är någon som alltid låter dig vinna.
En idiot som säger: "Jag älskar dig."
Du säger: "Åh…
Vad synd!"
Sist jag syntes på Netflix var jag gravid.
Jättegravid!
Det är jag faktiskt inte längre.
Det funkar inte som ursäkt längre.
Ingen säger: "Hon fick precis barn."
Han kan prata nu, han är tre.
Nu ligger allt på mig.
Jag älskar att vara min sons mamma.
Jag älskar dock inte allt som kommer på köpet.
Hur räknar man ålder i månader?
Jag kan inget om sådant strunt.
Jag gillar inte att chatta i de där Whatsapp-grupperna.
Alla lektioner…
Han fick inte gå i simskola eller någon sådan skit.
Att vara mamma nu är tre gånger så stressigt som förr.
Tidigare generationers mammor fick chansen att föda och bli mammor.
I enrum.
Punkt slut.
Inte vi.
Vi gör samma sak, men offentligt.
För nu lever vi som influencers.
Man har sju följare och delar sin story "till alla".
För det är så vi är.
Eller hur?
Ett stort beslut handlade om ifall jag skulle lägga upp min sons bild
på sociala medier.
Vår generation måste ta det här beslutet. Jag tänkte inte lägga upp något.
"Det måste vara ett fult barn. Hon har inte lagt upp något.
Han liknar nog inte sin pappa.
Hashtag slyna."
Då säger man: "Okej, jag delar väl då.
Mammor förs närmare varandra när de delar.
Varför inte lägga upp en amningsbild?
Inget är så vackert som laktation."
"Jävla exhibitionstkvinna!
Använda amning som ursäkt för att visa tuttarna.
Slampa.
Hashtag slampa.
Utnyttja det lilla barnet för att få visa upp sig.
Vilka fula bröst. De skelar.
Gud välsigne dig."
Det går inte att vinna.
Man har inte en chans.
Eller hur?
Då säger man: "De har rätt om brösten, alla har rätt till sin åsikt.
Jag provar en nappflaska-bild."
"Jävla kvinna, outhärdliga bitch.
Du skadar samhället
genom att beröva barnet den unika bröstvårta mot mun-kontakten
som gör honom god.
Du uppfostrar en framtida brottsling.
Välsigne er familj och ert hem."
Nej!
Man kan omöjligt vinna.
Vår generation är märklig och svår.
En kvinna är aldrig så ensam som när hon precis fött barn.
För hon känner inte igen sig i det hon ser på sociala medier.
Där står man. Helgalen.
Efter en förlossning är man extra galen.
Hormoner som löper amok, spruckna tuttar, hopsydd kropp.
Man vet inte vad eller vem man är.
"När ett barn föds, föds även en mamma."
Skitsnack.
Man mår skit. Man ammar.
Vi snackar 45 minuter.
Mycket tid att tänka på en massa skit.
Lola är en ko
Lola är en ko med ett huvud och en röv
Hon har fortfarande en röv För hon har inte fött barn
Lola är en ko och hon är inte gift
Man…
Man är så trött.
Och när man inte sover och äter ordentligt blir man knäpp.
Om du besöker oss på sjukhuset efter förlossningen gör du ingen glad.
Vänta tills vi återhämtat oss lite.
Snoka inte. Kom inte förbi. Du har inget där att göra.
Och skämta inte med en gravid kvinna.
Vänner får oss att skratta och vi…
Nej!
"Gud hjälp mig.
Vad härligt…
Jesus Kristus återuppstod, va?
På den tredje dagen.
Vad härligt att vara död i tre dagar.
Tre dagar.
Om man är snygg efter åtta timmars sömn tänk då efter tre dagars död.
Folk hinner tänka på en: 'Hon var en så bra person.'
De säger: 'Hon var kvinnan i mitt liv,
om hon levde nu, hade jag friat till henne.'
Tre dagar.
Kommer tillbaka med håret fixat, helt klädd i vitt."
Man blir galen!
Ens hormoner löper amok, precis som kroppen och hjärnan.
Inga kläder passar längre. Man behöver nya.
Enligt Colombias rättssystem
måste barnet registreras efter födseln, eller hur?
De får ett namn att hata resten av livet.
De kommer ändra det. Lisseth Johana används inte länge.
Lisseth Johana Pereira Ordóñez är för långt.
Man kommer på ett kort namn. Ta-da!
Boom!
Kompis. Någon som skrattar där borta har ett hemskt namn.
Vi är latinamerikaner, vi har dålig smak och vi kan inte få nog.
Titta på mig. Jag har på mig sex ringar, för det är min show.
En fläta, jag menar…
Med den här sidan kan jag invadera en vikingaby med mina vänner.
Med den här kan jag jaga Marimar.
Liksom… Man vill ha allt.
Vi är vid en tidpunkt i historien
då vi är överstimulerade, som ett barn när man gör för mycket.
Vi ritar tillsammans.
Jag gör ansikten, ballonger, vatten och vid midnatt är ungen…
En överstimulerad generation.
Mittengenerationen.
Uppfostrade av föräldrar som gav oss kärleken de själva aldrig fick.
Vi är körda.
Vi hade bra föräldrar, så vi måste vara bra barn.
Och våra föräldrar vet det.
Så efter en pandemi, karantän och lockdown inser vi att de är våra nya barn.
Den generationen har blivit de nya barnen.
De växte upp för snabbt för att bli föräldrar.
För tidigt. De var för unga.
De gifte sig när de var 20. De hade inget liv.
När de blir 40, 50, uppför de sig som tonåringar.
De växer upp så fort…
Föräldrar är de nya barnen.
Vi anstränger oss för att lära dem hur man för sig i den moderna världen.
Man sparar pengar, köper senaste mobilen till dem.
Man lägger tid och pengar på att lära dem.
Gör en instruktionsvideo i slow motion för att de ska förstå.
Varför anstränger vi oss?
De svarar aldrig.
För om det finns någon…
En nödsituation.
De säger: "Jag kommer alltid finns där för dig."
Skitsnack!
När man flyttat hemifrån är föräldrarna klara med en.
De är urless och man förstår dem.
Men de svarar aldrig i telefon.
Deras ursäkt: "Sötnos, teknik är inte min grej."
Du ljuger, kvinna!
Jag har sett dig skicka Pip-stickers!
Jag menar…
Vi förstår dem.
Nu förstår jag många saker.
För när man blir äldre, när man blir vuxen…
Eller som min generation, inte helt vuxen.
Vi är vuxna till åldern, men inte mogna.
Det är verkligen så.
Jag är 35 och har en son. Vad snackar jag för skit?
Jag vet, vi lever i förnekelse.
Så är det.
Vuxna idag är inte vuxna som den förra generationen.
För när jag var liten var en 35 år gammal kvinna gammal.
Jag såg en 35-åring och tänkte: "Hon dör om 15 dagar."
Inte längre. Jag är inte gammal. Man har åldern men inte mognaden.
Vi lever en vuxen persons liv, har ett vuxet jobb och en vuxen lön.
För vad? För att slösa den på tonårsskit.
För det är det vi är.
Vi är omogna.
Vi vägrar att växa upp. Det är så svårt för oss.
Vi är vungdomar i hjärtat, kompis.
Och det är inte lätt att växa upp.
Vi har tvingats växa upp, sedan vi var barn.
Alla vuxna pratar om det med barn, för de har inte lärt sig hur man gör.
"Vad vill du bli när du blir stor?"
Om vi visste då, vad vi vet nu, skulle vi säga: "Jag vill inte bli stor!"
Eller hur?
De tvingar oss hela tiden att ta snabba beslut om våra liv.
Vuxna idag lider av ångest, depression acceleration, omedelbarhet.
Allt går så snabbt och utvecklas hela tiden.
Man klarar inte av att vänta 16 sekunder mellan två avsnitt.
Där är man, allt går snabbt, allt händer nu.
Och allt ska ha hög kvalitet och vara för evigt.
Vi lever i en tid av för mycket motivation och positivism.
"Vad vill du ha? Be universum om det.
Om du önskar det innerligt nog,
med uthållighet och disciplin, får du det."
Vi är "bara dra, släpp taget, låt det hända"-generationen.
Vem lär oss: "Håll ut, det kan dröja ett år?"
Ingen lär oss det.
Om jag inte trivs i en relation: "Gå vidare.
Om han får dig att gråta förtjänar han dig inte."
Skitsnack!
För de vi älskar mest är de som gör oss knäppa.
De vi älskar mest får oss att gråta mest.
Som våra barn.
De vi älskar mest är de vi hatar mest, en, två, tre gånger i veckan.
Om du till exempel är i en kärleksfull relation
och inte frågar dig själv en eller två gånger i veckan:
"Vad har jag gjort av mitt liv?"
Då älskar du honom inte.
Folk är alldeles för positiva. Eller hur?
"Vad vill du göra? Du kan göra vad du vill. "
Ja, fast nej.
Det låter underbart. Motiverande fraser behövs.
Men man kan faktiskt inte göra allt man vill.
Vi är dåliga på vissa saker.
Vi är bra på någonting, grannen är bra på någonting.
"Kraften i dina drömmar, om du kan drömma det, är det möjligt."
Ja, men det är svårare i Latinamerika.
Ta min barndomsdröm.
När jag var liten ville jag bli konståkare.
I Cúcuta, kompis!
För de som inte vet, det är en stad…
Jag menar…
De flesta länder här har inga årstider.
I min stad är det fan sommar året runt.
En kall dag för oss
är att stå under en mangogren i 100 grader…
"Skyll inte på yttre omständigheter, du kan få vad som helst att hända."
Om vi inte ska skylla på yttre faktorer, då måste vi ta vårt ansvar.
Konståkare, jag!
Korta ben.
Konståkning är en högprestationssport.
Vi måste känna oss själva.
Dröm, men lär känna dig själv lite grann innan du slösar tid på en ouppnåelig dröm.
Jag? En högpresterande idrottskvinna?
Ett liv av uppoffringar.
Idrottare, om några, förtjänar respekt och beundran.
Särskilt latinamerikanska.
Det är en jävla massa uppoffringar, okej?
De äter kokt kycklingbröst hela livet.
Jag…
Jag tar inte droger, dricker inte alkohol, men min passion är att äta.
Och med massor av sås.
Seriöst.
Vi får drömma, men vi måste känna oss själva.
Om vi fattade grejen redan när vi var små,
mindre kateter, hypotenusa och mer: "Vad är du bra på? Jag ska lära dig. "
Skolorna saknar yrkesfokus. De säger "dröm det" eller "vad synd".
Känn dig själv. Jag har gjort det sedan jag var liten.
Det var tydligt för mig.
Vilken lektion jag än hade i skolan
så sa de alltid: "Pereira, där längst bak."
På universitetet: "Pereira, berätta för klassen." Och titta!
Jag menar det, det är svårt att känna sig tillfreds.
Speciellt när man förväntas vara lycklig.
Nu har alla någon att jämföra sig med och det skapar ångest.
Vi följer kändisar som får oss att tro att allt är möjligt. Skitsnack!
Är du singel, finns det någon som gör det bättre.
"Hon är singel, men hon är snygg.
Hon tränar och äter mindre än jag.
Image är inte allt men hon har roligare.
Hon blir full och dejtar australiensare."
Du säger: "Det kan hända!" Du känner dig positiv: "Satsa!"
Jag nöjer mig inte med kontorets kuf, jag.
"Det kan hända!"
Jag firar min födelsedag med vänner i området där utlänningar hänger.
Vi sitter där, jag tog de fulaste vännerna jag har.
Någon australiensare där är släkt med familjen Hemsworth.
En enda droppe av deras dna duger.
"Det kan hända!"
Killen är i Colombia
för att han tillverkar maskinen som gör hål i kaffemuggar.
Så blir människor från i-länder rika.
Lagligt dessutom.
"Det kan hända!" Han kan engelska. Jag är full, kan engelska.
Vi snackar drömmar,
om att fråga universum och sådant.
Jag tycker verkligen att vi ska drömma stort,
önska oss saker, längta, planera och sätta upp mål. Eller hur?
Man säger: "Han är inte bra nog. Jag vill ha något bättre.
En australiensare.
Eller en colombian med australiensiskt utseende."
Du kan få din drömman.
Att drömma är inte problemet, utan hur vi drömmer.
"Du måste våga!"
Det är målet, din drömman. Du kan få honom.
Du kanske inte blir hans första fru.
Du kanske blir hans andra eller tredje,
eller hans älskarinna ett tag.
Men det kan hända. Du kan bli hans. "Du måste våga!"
Drömmannen finns.
Hans pengar kanske har tagit slut, för det är dyrt att skilja sig.
Hans hälsa kanske inte är på topp, för han festade en del som ung.
Han kanske är…
…helt jävla körd.
Men förmodligen mer tacksam. En sliten man är trogen.
"Våga bara!"
Vi är mittengenerationen.
Jag pratar inte om ålder. Ålder är något högst oklart.
Jag ville verkligen bli en gammal kvinna som pratar med växter.
Man kan inte vara gammal längre. De förlänger ungdomen dagligen.
"Femton är det nya åtta.
Tjugo är det nya tolv.
Tjugofem är det nya…"
Är inte 20-årsåldern den värsta åldern?
Man lider.
Man är snygg och fri, men vet inte om det.
Jag begick många misstag i 20-årsåldern, ett var att jobba hårt.
Jag jobbade för mitt 30-åriga jag. Underbart, men jag slösade min tid.
Jag reste inte med vänner.
Jag var ingen slampa, jag…
Jag var skötsam.
Och det hemska är att tiden är obarmhärtig.
Vi rör oss alla mot samma punkt.
Jag har inga bevis. Mitt råd till unga är, ursäkta mamma och pappa,
om någon ber dig skicka en nakenbild, gör det.
I framtiden kan den personen vara din referens.
"Hej, jag skickade en nakenbild till dig för sex år sedan.
Min man tror inte att jag var snygg. Kan du skicka den?"
"Våga!" Eller hur?
Vi är de i mitten, en övergångsgeneration.
Vi har upplevt många konstiga saker. Pandemin var en av dem.
Men vi har även överlevt svåra övergångar.
Vi gick från analogt till digitalt.
Vi vann strider vi hade glömt och blev mer ödmjuka.
Vi som överlevt kusiner som slog oss utan att det ansågs fel.
Jag vet inte för er del, ett gäng aristokrater,
smutsigt rika sedan dagen ni föddes…
Men folk som jag, till exempel,
hade inte råd att köpa en ny mattebok.
Man fick ärva en.
Eller köpa en begagnad.
Och den kom med ett arv, dna och historia.
Från folk som var 13, 14 år, folk som…
Den hade bröst, kukar, skvaller, grejer.
För att lösa en ekvation var man tvungen att:
"Vad står det där under? Är det ett X eller ett Y?"
Vi är i mitten.
Jag analyserade mig själv, för bara jag har rätt att döma mig själv.
Vi lever i en tid där åsikter missbrukas.
"Det här är min åsikt, det är upp till dig hur du tolkar den.
Jag är rak."
Hallå, du är superbitchig.
Nej.
Det är orättvist.
Använd inte din personlighet som en ursäkt för att såra människor.
Räknas inte andras känslor?
Det är vår generations fel. Överflödet av positivism och pepp.
Främst för kvinnor.
Man säger: "Vem är du? Du är bäst, du förtjänar allt.
Vem förtjänar dig? Ingen."
Vilken skit.
Så vem är normal, vanlig och genomsnittlig? Ingen, va?
Jag är en genomsnittlig vuxen. Showens namn syftar på det.
Jag är i mitten.
Inte för lång. Ingen säger: "Kolla giraffen!"
Inte så kort att någon ropar: "Kolla dvärgen!"
Jag är inte så ful att Netflix säger:
"Vi gör en såpopera baserad på hennes liv.
Dubbar den till 37 språk. Håller den konstant i topp tio.
Ser om den varannan vecka."
Nej.
Jag är varken för söt eller snygg
för att din tjej ska säga: "Vi tittar inte på den där slampan."
Tjejer gillar mig, så jag är inte så söt.
Ingen ifrågasätter min framgång.
Alla förstår att jag har jobbat hårt. Så jag är inte så snygg.
Vi lever i en värld av extrema motsatser. Man passar in helt eller inte alls.
Jag har aldrig passat in.
Jag passar inte i byxorna jag gillar…
Det finns två extremer inom allt som är grundläggande.
Ta utbildning, där är en extrem briljans.
Man får höra: "Du klarar det, våga!"
Extremen är den där ungen,
i Colombia är det högsta betyget fem,
ungen som fick guldstjärna eller fem.
"Högsta betyg, Sandra.
Klart att pojken fick en femma.
Äpplet faller inte långt från trädet.
Precis som sin pappa.
Vad ska vi göra med honom, Sandra?
Belåna huset, åk till Disney World. Han förtjänar det."
Den andra extremen är barnet som "inte uppnår målen", noll.
"Noll, Sandra, noll.
Hur korkad måste man vara för att få noll?
Inte ens en decimal för ens personlighet.
Man känner hans närvaro i klassrummet.
Men man kan inte se honom.
Sandra, äpplet faller verkligen inte långt från trädet.
Ungen är precis som sin mor."
Om det är de två extremerna
vad händer med barnet som får 3,1?
Är inte hans skitprestation värd något?
Är hans ansträngning förgäves? Skratta åt honom ni.
Men var ni så duktiga i skolan att ni aldrig sa
uttalade eller hörde den här frasen:
"Magistern…
Det gör ingen skillnad när vi dör.
Vad är en decimal för dig, herrn? Ingenting.
Vad är en decimal för mig? Min framtid, magistern."
Eller hur? Bara femmor i alla ämnen.
Det är dagens motto: "Du kan göra vad som helst."
Skitsnack!
Vissa saker kan man helt enkelt inte göra.
Man saknar vissa färdigheter.
Lär dig vilka du saknar och fokusera på de du har.
Ditt liv blir mindre frustrerande då.
Det där: "Du är grym, du kan göra vad som helst."
Vi för vidare vår generations ångest till våra barn.
Jag har märkt det.
Man ser att barnet har taktkänsla.
Nästa sekund: "Trumlektioner för en två och ett halvt-åring."
Sådant händer.
Eller hur? Tvärtom mot den förra generationen.
Ingen märkte något. "Åh, min son, spelar du saxofon?"
Ingenting.
Nästa generation kan man inte säga det till katter eller växter…
Vi är mittengenerationen.
Vi har inte blått blod, men det är 0+.
Var är ni som också har 0+?
Ja, vi är billigare.
Vi är vanligare.
Men vid en olycka, vem vinner?
Ingen av oss lär skrika: "Snälla ni!
Ge blod, det finns så lite av vårt."
Fan heller! Vi har massor av blod som räcker till alla.
Så vi kan vi göra ansiktsbehandlingar, blodplättsrik plasma, allt sådant.
Billigt blod.
Simpelt folk.
Ett jävligt fattigt, men ärligt arv.
Vår generation är omogen jämfört med våra föräldrars.
Men vi är mer ansvarsfulla.
Vi förskönar det förflutna: "De var bättre föräldrar då."
Skitsnack. De var oansvariga.
Att de vågade! Tretton barn på minimilön.
Kolla på vår generations relation till växter.
Förr var relationen till växter känslosam, ansvarsfull, perfekt.
Våra mormödrar kunde växternas namn och deras funktion.
Och all sådan skit. Visst kunde de alla namnen?
De vattnade och beskar dem vid rätt tillfällen.
Den här generationen har inga växter för regnskogens skull.
Ännu ett stort ansvar.
Och vi, mittenfolket.
Tre komma ett.
Vi tror att vi har växter. Varför då?
Hjälp till, vad har du hemma?
En kaktus, eller hur?
Ni säger: "Kaktus? Jag har en suckulent." Kompis…
För fem år sedan var det ett ogräs.
De är inte vackra, men de får oss att känna oss duktiga.
Vi får känslan att en levande varelse inte dör i våra händer.
Plantan bevisar att vi inte är döda inuti.
Att äga en kaktus är inte att äga en växt,
de behöver bara tre droppar vatten, tårar går bra, var tredje månad.
Och de är fula!
Förra generationen hade vackra växter i färgburkar.
Vår generation har jättefula växter i vackra krukor.
Krukan är typ en dödskalle i guld.
Ett porträtt av prinsessan Diana och hennes hår är…
Och växten, en riktigt ful en.
Vi är i mitten.
Generationen i mitten. Tre komma ett.
Ta extrem skönhet till exempel.
Skönhet har två extremer.
Den klassiska, uppenbara skönheten är en extrem.
Nu säger vi såklart att alla är vackra.
Visst…
Men det syns tydligare hos vissa.
Det finns klassisk oneklig skönhet.
Någon man ser och säger: "Vilken vacker man eller kvinna."
Män som är vackra även när de rakat sig.
Den sortens skönhet.
Kvinnor som är vackra, har vackra ben, ett fint ansikte.
De blir panka, går i konkurs, köper begagnade kläder,
en t-shirt för en dollar, som ser ut som Versace på dem,
gör en knut, river sönder den, så snyggt.
Sådana människor.
Jag är inte avundsjuk.
Men jag har gjort en morfologisk observation,
om anatomi och proportioner.
Hur är det möjligt med en sådan mage? Helt utan ansträngning.
Fan, såhär.
Hur kan en sådan här mage
rymma allt som ska få plats där?
En bukspottkörtel, inälvor, 20 meter tarm och dess innehåll.
Magsäck, lever, gallblåsa och njurarna ska få plats…
Hur går det till? Det är inte gudalikt, inte mänskligt.
De är reptiler!
Eller hur?
Det är klassisk skönhet.
Det finns en till extrem av skönhet. Modern skönhet, eller hur?
Samtida skönhet.
"Omärkt" skönhet, vilket är en märkning i sig.
"Riktiga kvinnor". Men vi ser inte ut som dem heller.
Vi existerar inte.
En annan sorts skönhet som får en att tänka: "Är du…?
Är du…? Vad är du?"
Liksom folk med stil, elegans, som ser bra ut.
Med märken i ansiktet, men de är vackra.
För de är formade som Vintergatan, något knäppt.
Det passar dem.
Bär man randigt, rutigt, sneakers med smoking, så ser det bra ut.
Folk gillar det.
De har stil. Ny modern skönhet.
Min fråga är, om jag inte passar in här,
av uppenbara skäl…
Jag dömer mig inte idag.
Du är glad att se mig idag
men kastar ut mig imorgon när jag precis vaknat.
Om jag inte platsar i någon av extremerna, var hör jag då hemma?
I mitten. Skönhet tre komma ett.
Vi som är både vackra och fula samma vecka.
Normala standardmänniskor med standardkroppar.
Som ibland har bilringar och platta arslen.
Standard.
Kvinnor med vanliga kroppar och storlek 38 C.
I tröjstorlek, i kupa har vi max A.
Det kan komma till användning, man kan lägga saker där.
Det lustiga är att våra kroppar skrattar åt oss.
De får utstå massor. Vi klagar och beskyller dem för all möjlig skit.
De pressas ihop, de får lida.
Helvete, gördlar är beviset.
Inget är mer ironiskt än vår åldrande kropp,
för vi gör vad som helst,
precis vad som helst, för att vinna några års ungdom.
Men vår kropp åldras oavsett, eller hur?
Och vi har alltid åldrats.
Det märkligaste är första gången man blir medveten om sin egen kropp
och börjar känna osäkerhet och säkerhet.
De tidiga tonåren, i början av puberteten.
Det här stadiet är extra jobbigt för män.
För de är så jävla fula i den åldern.
Med stora näsor, rätt konstiga, stora huvuden och små kroppar.
Visst? Och alla män i den åldern önskar att de hade…
För de hade början till en skäggväxt…
Den där maskulina mustaschen, det tjocka skägget, de yviga polisongerna,
den breda ryggen, de muskulösa armarna,
de maskulina benen och det där brösthåret…
Det männen ville ha, vilka fick det till slut?
Vi kvinnor!
Det är ironiskt med åldrande för kvinnor i den åldern ville ha…
Så vi la i bomull, pappas strumpor, vad som helst för att…
Eller hur?
Visst fanns det kvinnor som ville ha böcker, men jag ville ha bröst.
Det roliga är att de där brösten vi ville ha,
fylliga, runda, vackra, vem får dem till slut?
Ingen har snyggare tuttar än en 62-årig man.
De är så otroligt vackra.
Vackra.
Så fylliga, runda, med en utsökt liten bröstvårta.
Söta, färska bröst. De är helt nya. Wow.
Vi är standardmänniskor. En prick i mitten någonstans.
Men vi lever i förnekelse, vi passar inte in.
Vi går på alla fraser om grundläggande sanningar:
"Överträffa dig själv, du klarar det.
Ingen förtjänar dig. Det är inte ensamhet, utan kunskap."
Jag vill inte lära känna mig själv längre.
Vi är i mitten.
I den här extremen sker alltid misstag. Ur det misstaget föds en möjlighet.
Och sedan en tatuering: "Motståndskraft". Och sedan en bok, en konferens.
"Mitt misstag lärde mig en läxa,
en läxa som tog mig vidare i framgångens värld."
Människor i den extremen, eller hur?
Den andra extremen, de som gör ett misstag:
"Jag kan inte släppa det, jag skulle bli fotbollsspelare.
Jag var duktig i skolan, rektorn lurade mig."
Och vi i mitten, när det gäller misstag.
Vi i mitten, 3,1:orna, O+:arna.
Vi gör ett misstag och sedan då?
Vi gör det igen.
En gång, två gånger, gör vi om misstaget.
Så många gånger att det blir urvattnat.
"Sluta ring, bitch." Man gör de misstagen.
Extremer finns också när det gäller kärlek.
Det finns klassisk kärlek,
kärleken i en pjäs som på ett romantiskt sätt
visar passionen mellan två unga turturduvor.
Romantisk kärlek skriven av Shakespeare, Romeo och Julia.
Om du inte läst den, här är kortversionen.
Han säger typ: "Julia…
jag såg dig på en balkong.
Jag älskar dig.
Jag vet inte hur du är, vad du känner eller vilka värderingar du har.
Jag vet inte ett skit om dig, men jag älskar dig för du är vacker.
Jag älskar dig så mycket att jag skiter i om våra familjer dödar varandra.
Jag älskar dig fast jag inte känner dig. Om jag blir pank, ger du mig pengar?
Om jag blir sjuk, torkar du min bak? Jag älskar dig.
Om de inte låter oss älska varandra, så tar vi livet av oss, Julia!"
Det är romantisk intuitiv kärlek.
Klassisk kärlek, visst?
I den andra änden finns modern medveten kärlek.
Kärleken mellan två tänkande varelser
som bestämmer sig för att förenas som två individer.
Folk frågar: "Känner du fortfarande sådär för honom?"
"Okej, lyssna…
Jag läser en bok skriven av en neuropsykiatrisk sociolog,
hon är tysk.
Hon förklarar att när man känner 'fjärilar'
så är det faktiskt ångest.
Sann kärlek gör dig faktiskt lugn.
För att svara på din fråga så stör han inte min inre frid."
Vad är det för skitkärlek? En avdankad tråkkärlek.
En kärlek som föddes pensionerad, som kysstes som ett gift par från början.
En kärlek som inte smittar.
Det…
Det bästa med kärlek förr oss i mitten…
är den ängsliga kärleken som får en känna: "Jävlar!"
Den som gör en mager och till en sämre person, en lögnare.
Som får en att rusa hem och suga kärleken ur den där munnen.
Saftig kärlek är osund.
Eller hur?
Vi förskönar relationer och säger:
"Vilket fint förhållande, det höll hela livet."
Men de paren älskade inte varandra konstant.
De som varit gifta i 80 år,
hur många kriser har de behövt genomgå?
Jag tror att sann kärlek,
jag har gjort research, är mellan två personer…
Jag hoppas att det är två, av hela mitt hjärta.
Det var alltid en av de två som blev kär först
och var mer kär än den andra,
uppvaktade den andra, blev beroende av den andra,
gjorde saker åt den andra,
tills den andra övertygades om att de skulle älska varandra.
Sen blev den andra kär.
När de väl blivit kära turas de om, din tur, min tur.
Visst?
"Jag älskar dig." "Nu älskar jag inte dig. Du älskar mig."
Fram och tillbaka. "Din skit!" "Jag älskar dig." "Din skit!."
Det kommer och går, det…
Ingen säger det här, för alla vill ha en söt, romantisk version av kärlek.
En version vi vill skvallra och skryta om.
Att kärleken ska vara som att sväva på moln,
som i filmerna vi växte upp med, som en…
"God morgon, älskade.
Vakna, raring. Solen är uppe.
Äsch, somna om, älskling.
Jag ska städa upp det som vår passion orsakade här igår.
Herregud, vad är det här? Det är min älskades smutsiga boxershorts.
Kärlekens kyss fick mig att drömma
om en prins som gav dem till mig.
I ett stabilt och varaktigt förhållande.
För jag släppte inte till
förrän vi hade dejtat i en månad."
Det är nog inte så det brukar se ut.
Inte för att vara negativ.
Vi lägger mycket tid på att döma andras relationer.
Det mesta vi jämför oss med är orättvist mot oss.
För folk i den här änden kan inte rå för att de är här.
Vissa saker hålls hemligt, som gener.
Vi har olika gener.
Våra familjer är från olika platser.
Jag är från Anderna. Jag har ett inhemskt ursprung.
Muisca, aztek, inka, taíno, motilón.
De klättrade upp och ner för bergen. Därav våra stora rövar.
Och vi har korta ben, för när man går mycket slutar de att växa.
Allt är nedärvt, har ett ursprung, visst?
Vi borde vara mer rättvisa när vi jämför oss med andra.
Ibland tvivlar vi på oss själva, på grund av andras bilder.
Bakom en bild, till exempel av en kvinna,
en mamma. Man tänker: "Hon har tonårsdöttrar, en liten pojke
och en rik man som älskar henne.
Hur är det möjligt? Hur får hon ihop det?"
Bilden har nog en historia bakom sig.
För jag vet bakgrunden till mina bilder.
Jag vill tro att innan den lyckliga bilden togs så kan det ha varit ett…
"Andrea! Camila!
Kom hit. Vad har hänt?
Jag väntar på er. Var är ni?
Är ni påklädda?
Vad är det där? Ta av den! Ska du på audition till Onlyfans?
Vad har du i håret? Du ser ut som ett troll.
Grönt hår? Du är latinamerikanska! Ingen föds med sådant hår.
Väx upp, idiot! Du är gammal nog.
Kom hit nu!
Jaime.
Och Daniel?
Släpp den jävla konsolen!
Du är pappan!
Du skulle hjälpa mig med pojken, inte sitta och spela Fifa!
Du var dålig på fotboll och du är dålig på Fifa!
Skönt att spelets argentinska domare kallar dig för idiot!
Jag har varit vaken sedan klockan fyra i morse,
jag yogade, skrev tacksamhetsdagbok och allt.
Skit också!
Fyra olika frukostar för tjejen är vegan.
Vegan! Och hon äter kyckling, biff och korv! "
Det innehåller döda djur! Vegan är att inte äta döda djur!
Mannen är laktosintolerant.
Men bara hemma, va?
För ute har jag sett dig äta pizza och dubbla cheeseburgare.
De innehåller laktos!
Jag backade 15 år i kvinnors sociala utveckling
på grund av er fyra idioter!
Och ni kan inte ens ge mig ett familjefoto på min jävla 35-årsdag?
Kom hit nu!
Le, idiot, vi hade inte råd med semester tack vare din tandställning."
"Min familj, min största välsignelse."
Man vet aldrig vad andra går igenom.
Man vet aldrig hur andra är.
Man vet aldrig, eller hur?
För även om vi halvt växte upp och bara blev "vungdomar",
en sak som definierar oss, är att vi saknar våra mammor.
Nu när jag är mamma förstår jag. När man är ung känner man annorlunda.
Man säger: "Mamma, lägg dig inte i mitt liv.
Du bestämmer inte över mig, jag vet vad jag gör.
Blanda dig inte i mina beslut, låt mig vara ifred."
Sedan får man egna barn.
"Snälla mamma,
vad ska jag göra med mitt liv?
Berätta för mig. Jag vet inte vad jag ska ta mig till.
Mamma, lämna mig inte ifred.
Flytta in hos mig."
Vuxna i min generation önskar sig en substitutmamma.
Vi behöver alla några år till.
Vi köper klockor som låter som en:
"Andas, sov, vakna, sitt rakt, du blir puckelryggig."
Vi uppfostras gång på gång, inte bara av familjen och i skolan,
utan av vår smak, allt vi konsumerar.
Allt formar oss, vi borde konsumera aktsamt.
Välja med omsorg.
Vi uppfostrades av vänner,
de där omvälvande samtalen som ägde rum klockan fyra på morgonen.
Många saker uppfostrar oss, eller hur?
Vi uppfostras av de vi har och de vi förlorat.
Och de som förlorat oss.
"Tack, Gud, för att du inte ville ha mig."
Vi uppfostras av vår smak.
Filmer har alltid ett dolt budskap.
Jag gillar dagens kvinnoroller.
Starka kvinnokaraktärer, och så vidare.
Jag ogillar samma sak.
För att kvinnor ska få glänsa, måste det finnas ett as till medspelare.
Vissa kvinnliga karaktärer har format oss, mig och många andra.
Jag gillar inte valen de gjort. De förmedlar fel budskap.
En av dem är Hermione Granger i Harry Potter.
Hon var coolast i de böckerna.
De borde hetat Hermione Granger.
Varför?
För utan henne skulle bara en halv bok om Harry Potter existera.
Han hade inte överlevt utan henne. Det är inte feminism, utan ett faktum.
Hon var coolast av alla.
Hon representerar alla besserwisser-tjejer med ostyrigt hår som blir dissade.
Jag älskade den karaktären, hon stärker oss kvinnor.
Vi tänker: "Hon är så cool. Jag är Hermione."
Du får den veckade kjolen.
Jag klär ut mig till Hermione som 35-åring.
Jag bryr mig inte.
Den sista scenen som visas i Hermione-filmerna, vilken är det?
Det är det underliggande, dolda, det hemska, det osagda.
Hermione tar med sina barn till skolbussen, med sin man, som är fet…
Det är Ron!
Hon gifte sig med Ron. Det osagda, hon misslyckades.
Hermione, misslyckad, håret åt alla håll, påsar under ögonen, i en gammal kjol.
Vem sa åt henne att gifta sig?
Hon misslyckades. Hon sabbade sin häx-karriär.
Det är så samhället straffar kvinnor.
Skaffar man barn betyder det: "Hon var menad att faila."
Vad ska hon göra nu?
Det är bara så fel.
De förstör karaktärerna som inspirerar oss.
Till exempel Daenerys Targaryen i Game of Thrones.
Skit samma om du ens sett den.
Det är en serie om intriger orättvisa, oenighet, smutsiga affärer.
Precis som vilket latinamerikanskt nyhetsprogram som helst.
Den dubbades till latinamerikansk spanska.
Det var en stor miss. Den borde ha dubbats i Cali, Colombia.
Tjejen heter Daenerys Targaryen.
"Vem är jag? Vad kallar de mig?
De första människornas drottning. Jag bränner mig inte, jag är eld."
Ni fattar. Det hade varit coolare.
Den här kvinnan är seriens huvudperson.
Så vad är problemet?
Hon är en född ledare, en stark kvinna, mäktig, okrossbar.
Men serien väljer att fokusera på
vart hon ska rikta sitt romantiska intresse.
Hon har många alternativ. Det är problemet.
Ett stort problem.
Första mannen, arrangerat äktenskap.
Med en man som, om så är fallet, går att acceptera.
Liksom: "Pappa, mamma, bestäm er nu. "
Eller hur?
"Fan, de gifte bort mig med Khal Drogo." Hon blev änka som 16-åring, stenrik.
Förklara för den som inte fattar.
Andra mannen.
En mördare som levererar hennes fienders avhuggna huvuden.
"Din kropp, varsågod." Hon tar emot.
Men makten tråkar ut henne. "Hej då, för mycket passion för mig."
Tredje alternativet, en gammal man.
Inte en äcklig gubbe,
som grannen med en butik, som gjorde såhär när man betalade.
Cringe.
En cool gamling som är snygg och älskar henne.
Tredje manen, mannen man borde välja.
Med sin hjärna och hjärta.
En man som får henne att må bra.
Han tävlar inte med henne. Hotas inte av hennes styrka.
En kille som älskar henne, är skojig, beläst, rolig, men…
"Han är för kort, eller hur?
Hans små händer kupar mina bröst på ett oskönt sätt."
Sådär är vi.
Sista alternativet, Jon Snow.
Och visst gillar vi honom, men han är korkad.
Han ändrar livssyn var 15:e dag. "Jag är blablablas son.
Eller jag är inte hans son. Jag är en munk.
Jag knullade en wildling, nu är jag en wildling."
En kille som jämt ändrar sig.
Har du inte sett den, så har du en kusin som haft ihop det med en sådan kille.
Budskapet är: "Du kan göra vad som helst.
Men det viktigaste är vem du blir ihop med."
Som, förresten, kommer döda dig.
Och min sista kvinna, en otrolig sådan, Black Widow.
Alla känner någon kvinna som hon.
En otrolig kvinna.
Hon har ett mörkt förflutet, men tänker lägga det bakom sig.
Hon tog sig till toppen av sin karriär.
Hon sa: "Jag ska lyckas."
Hur? Utan superkrafter i en värld av superhjältar.
Hon klarade det genom att slåss och vara streetsmart.
Den tjejen är så streetsmart.
Och som för de flesta kvinnor vi får se, kommer en lyckad karriär med ett skitliv.
Hon har inget liv, inte ens ett hem.
På 14 filmer har vi aldrig sett henne i sin lägenhet.
Alltid på kontoret eller någon annanstans. "Hej, moster Natalia här, har du soppa?"
Det är orättvist.
Om du uppfyller din potential blir du ensam till slut.
Du kommer att dö och ingen kommer på din begravning.
Ingen.
Man får äta det man hittar på kontoret, mat för kroppen och själen.
"Vem är singel här?" Den första, Captain America.
Ja, jag vet, skådespelaren…
Ljudet när kött grillas…
Kinky, va?
Skådespelaren, men inte karaktären.
Karaktären är, ärligt talat, en tråkig kille.
Han svär inte, gör inget fel. Han är bra, ren, har gelé i håret.
Han är…
Han är typ för ren.
Han är som en personlig tränare, fast mormon, men som inte…
Jag vet inte, han är för bra. Misstänkt!
Vi är latinamerikaner. Vi litar inte på okomplicerade saker.
Går det för lätt tänker man: "Jag hamnar i fängelse." Så är det.
Så en kille som är för bra…
Något är skevt med honom.
Han gillar en tjej som log mot honom för 80 år sedan.
Hon sa bara: "Vi dansar."
De dansade inte ens.
Black Widows andra alternativ är Hulken.
Om du inte sett filmen, alla har en kusin som har en sådan kille.
En dålig kille.
Som kommer och går som han vill. Hon måste leta efter honom.
"Kom igen, ta det lugnt."
Killen slår henne till och med i ansiktet, han var grön, så då är det okej.
Det är normalt. Han var grön så det räknas inte.
Han slår henne i ansiktet.
Innerst inne, när vi ser en sådan kille,
får alla kvinnor en tanke, en smutsig tanke som vi förnekar.
En fantasi 99,9 procent av alla kvinnor i hemlighet har.
Om en man i den storleken.
"Han kan bära mig, jag känner mig smal och smidig."
En perversion.
Han är värdelös om han blir arg. Då krossar han dig.
Krossad!
Budskapet är: "Du får en lyckad karriär, men du dör ensam."
Vad är det för skitbudskap?
Ingen kvinna har familj och framgång.
Inga gravida superhjältinnor som ammar sina barn medan de bekämpar ondskan.
Det är så vi gör, säger att det bara finns två extremer.
Är du i mitten och tar normala beslut, då är du körd.
Eller hur?
Ibland måste man misslyckas. Även om det är ett misslyckande.
Eller hur? För…
För vi pratar mycket om balans.
Vi pratar mycket om inre frid.
Vi pratar om många saker som inte går ihop med vår verklighet,
vårt ursprung eller våra möjligheter, eller hur?
Vi dömer jämt oss själva. För det vi saknar eller inte gjort.
För att någon gjorde mer, snabbare. Vi känner inte ens inre frid när vi äter.
Vår generation äter inte i lugn och ro. Vi har sura uppstötningar, magkatarr.
Vi äter snabbt.
Speciellt om vi hade en stor familj, med många syskon och lite respekt.
Man hade bråttom, för "försten". Eller hur?
Vi har sur mage, äter fort, njuter inte av maten.
Men den ska vara näringsrik, ekologisk, hälsosam, fettsnål.
Vi är lite allt möjligt, styrkor och brister.
Vi är splittrade inuti och utanpå.
Vår relation till kläder, mat, allt räknas, gör ont, förstör oss.
Det är därför vi är så körda.
Och ännu mer i vuxenlivet, när man har vänner som bryr sig.
Vi har vänner av en anledning, för att vi måste.
Vuxna har inte vänner för att ha kul, utan för att klaga tillsammans.
Vi har inte tid eller råd med terapi. Vi behöver vänner.
Och det är en tävling. "Tänk att jag haft covid tre gånger."
"Men du har en gallblåsa, de tog bort min." Det är…
Och inte ens att äta gör oss glada.
Vuxenlivet är svårt,
vi har tappat förmågan att ta oviktiga beslut.
Det finns för många alternativ.
Förr kunde man inte välja kärlek, mat, allt.
Kärleksalternativen var granne, skolkamrat eller brylling, vilket inte är en synd.
Nu finns många alternativ,
människor, vänner, träd, man själv, vad som helst.
En mur, graffiti. "Jag gifte mig med graffitin."
Och här är vi, de i mitten.
I vuxenlivet är mat inte alltid bara mat.
Efter en skitvecka vill man äta en arepa, för det är söndag och din chef är en röv.
Man vill glömma att man är vuxen och äta sin arepa.
Man vill känna sin mammas omfamning i den.
Man vill ha en arepa-upplevelse, en arepa man inte behövt betala för.
Man vill ha den arepan.
Man vill känna doften av arepan, tacosen, eller vad man äter där du kommer från.
Man vill känna den välbekanta doften.
Minnas sin mammas matlagning, hur hon kärleksfullt gav dig arepan
och sa: "Den är rostad, inte bränd. Ät upp." Eller hur?
Det är så.
Ibland har man…
Ibland har man provat allt och varit duktig hela veckan.
Vegan måndag, tisdag. Köttätare onsdag, torsdag.
Quinoa-fan fredag, lördag.
Men det är söndag och man vill äta en hamburgare.
Eller hur?
Den dagen… Nej, ursäkta, den kvällen. För idén om en hamburgare
väcks på morgonen, finns i bakhuvudet hela dagen
och blir av på kvällen.
För så dumma är vi, eller hur?
Om du inte vaknar upp samma natt
med djup ångest i form av magsyra,
en svidande magsäck…
Om du inte vaknar vid ett-tiden
med djup ångest i form av att det brinner i magtrakten,
fantiserar om att magsårsbrandmän från reklamen kommer
och sprutar dig i ansiktet,
då åt du ingen hamburgare.
Om du natten efter burgaren
inte vaknar av en utomkroppslig upplevelse…
Om du inte befinner dig utanför din kropp vid tre-tiden,
tittar på och dömer sig själv,
förödmjukad i underkläder, trosor, boxershorts,
i köket, förödmjukad, såhär,
mäter upp bikarbonat med den lilla energi du har kvar,
för att överleva,
så åt du ingen hamburgare.
En sak är säker, om balans är livet, hitta balansen som passar dig.
Vill du äta en burgare? Ät den, tryck i dig den.
Men se till att det är värt det.
Gör det till en burgardag.
Beställ den och se till att den är extra syndig och ohälsosam.
Burgaren du har sett tusen gånger på menyn och tänkt: "Vem äter den?"
Idag äter du den!
Ät. Allting på. Säg ja till allt.
"En miniburgare inuti hamburgaren?" Ja, i med den.
Gör den sju våningar hög, alldeles fettig.
Låt den väcka barndomsminnen till liv, droppen vaniljglass som…
Ät upp den!
Så stor att du måste använda armbågarna för att trycka in den i munnen.
Tryck i dig hamburgaren. Balans är livet. Hur balanserar vi det här?
Med vatten.
Tack så mycket.
Tack!
Tack så mycket.
Undertexter: Jessica Roos