Downloaded from YTS.MX
Я Лісс Перейра —
Official YIFY movies site: YTS.MX
водій вантажівки, що опинився в тілі жінки.
Не знаю, чи я потворна гарна дівчина, чи гарненька потворна дівчина.
Безтактна, але елегантна.
З зарплатою бідняка та дорогими смаками.
Надто худа для одних (меншості)
і надто гладка для інших (більшості).
Не надто висока і не надто низька.
Якщо ви такі ж, як я, середнячки,
то ходімо зі мною, адже ви —
звичайні дорослі.
Доброго дня, пані, панове та ті, хто не визначився.
Усі, моя мама.
Добрий вечір усім, хто тут, і тим, хто дивиться мене на Netflix.
Дякую вам.
Хто з жінок сьогодні прийшли самі?
Я знаю.
Можна багато чого дізнатися, коли чуєш, як люди реагують.
У цьому є пристрасть.
«Ось я, овулюю! Дідько, ось я».
Є цілеспрямованість.
Є бажання жити. Відкритість.
«Всесвіте, осип мене своїми благословеннями».
А хто прийшов із друзями?
Бачите? Можна багато дізнатися, слухаючи людей.
Вони самі не знають.
Не розуміють. Дехто подумав: «Хто ми? Друзі? Не знаю».
Послухайте натомість оце. Де тут у нас пари?
Жодних сумнівів. «Пара? Так, я кохаю її».
Тут вже немає жодних сумнівів, усі суперечки вже позаду,
як і процес адаптації.
Це як старе взуття, притерте до форми стопи.
Уже не натирає, бо заношене.
Ти більше дізнаєшся про того, кого любиш, з розмов,
але кохання зміцнюється в суперечках.
Не шукайте того, хто вас тішитиме, хто уважний.
Це лайно закінчиться за два роки, і тільки якщо ви гарячі!
Шукайте того, хто говорить приємні речі, хто догоджає — це теж швидко скінчиться —
і водночас добре сперечається.
З ким можна почати сварку
та сказати: «Я тебе поважаю».
Якщо вам завжди дають перемагати — це жахливо.
Ідіот, який каже: «Так, я кохаю тебе».
І ти: «О-о.
Як шкода».
Коли я востаннє була на Netflix, я була вагітна.
Дуже вагітна!
Присягаюся, уже ні.
Раніше я могла себе виправдати,
люди казали: «Вона недавно народила».
Тепер дитина розмовляє, їй вже три. Тож це виправдання не працює.
І мені подобається бути мамою сина.
Що мені не подобається —
усе, що з цим іде.
Я не знала, як рахувати вік сина місяцями.
Я нічого не знаю про цю дурню.
Мені не подобається спілкуватися у цих групах у WhatsApp.
А ці заняття…
Я ніколи не водила його на заняття з повзання абощо.
Бути матір'ю в цьому поколінні втричі складніше, ніж раніше.
Мами попередніх поколінь
мали шанс народжувати й бути мамами.
На самоті.
Крапка.
Ми — ні.
Ми робимо те саме, але ми стали публічними мамами.
Бо зараз ми живемо, наче ми впливовиці.
У вас сім підписників, і ви пишете: «Для всіх вас».
Бо ми такі.
Так?
І одне з найважливіших рішень, які я мала прийняти, народивши сина, —
викладати його фото чи ні.
Це рішення нашого покоління. І я вирішила не робити цього.
«Мабуть, він огидний, інакше чому вона не викладає його фото?
Певно, він не схожий на батька.
Хештег "шльондра"».
Ти кажеш: «Добре, викладемо.
Мами створюють спільноту, коли діляться.
Опублікуємо фото, де я годую грудьми, так?»
Годування грудьми — це ж прекрасно.
«Клята ексгібіціоністка,
користується дитиною, щоб показати свої цицьки.
Шльондра, хештег "шльондра".
Використовує невинну дитину для ексгібіціонізму.
У неї потворні, криві, жахливі цицьки.
Усіх благ».
Тож правильного рішення немає.
Тобі ніяк не перемогти.
Так?
Потім ти кажеш: «Вони мають рацію щодо цицьок, у кожного своя думка.
Викладу як він їсть із пляшечки».
«Бісова жінко, нестерпна відьмо,
ти шкодиш суспільству,
позбавивши цю прекрасну істоту унікального зв'язку пипки й рота,
який зробить її вартісною.
Ти виховуєш майбутнього злочинця.
Усіх благ вашій родині й дому».
Ні!
Тобі ніяк не перемогти.
У нас дивне, дуже складне покоління.
Для жінки не буває більш самотнього часу, ніж після пологів.
Бо вона не ототожнює себе з реальністю, яку бачить у соцмережах.
Ти там, ти божевільна.
Після пологів ми божевільніші, ніж зазвичай.
Гормони в безладі,
цицьки потріскані,
тіло полатане.
Ти не знаєш, що чи хто ти, як, чому.
Кажуть: «Коли народжується дитина, народжується і мама». Маячня!
Ти почуваєшся жахливо. Годуєш грудьми.
Це займає 45 хвилин.
Удосталь часу, щоб подумати про різну дурню.
«Корова Лола…
У корови Лоли є голова й дупа
У неї досі є дупа, бо вона не народжувала
У корови Лоли нема чоловіка»
Ти…
Ти дуже втомлена.
А коли ще й не спиш і погано їси, то просто божеволієш.
Ви не робите нікому послугу, відвідуючи нас після пологів.
Зачекайте, поки ми трохи відновимося.
Не цікавтеся. Не заходьте. Це не ваше діло.
І не розказуйте вагітним жодних жартів.
Друзі смішать нас, і ми такі…
Ні!
«Боже, допоможи мені.
Це, мабуть, добре…
Ісус Христос воскрес, так?
На третій день.
Померти три дні — звучить добре.
Цілих три дні.
У вас гарний вигляд після нічного сну. Що ж буде після трьох днів?
У всіх буде час оцінити тебе:
"Вона була такою хорошою".
Час сказати: "Вона була коханням мого життя.
Якби вона була жива, я б попросив її вийти за мене заміж".
Три дні.
А потім повернутися з зачіскою, в білому».
Ти божеволієш!
Гормони в безладі, тіло і мозок так само.
Одяг не підходить. Після пологів ви шукаєте одяг.
Бо в правовій системі Колумбії
дитину треба зареєструвати одразу після пологів, так?
І дати ім'я, яке вона ненавидітиме все життя.
Вона його змінить. «Ліссет Йохана» — надто довге.
«Ліссет Йохана Перейра Ордоньєс» — довге.
Знаходиш коротше ім'я, більш комерційне. Бім, бам.
Бум.
Овва! Хтось, хто там сміється, має жахливе ім'я.
Бо ми латиноамериканці, у нас поганий смак, нам усе мало.
Погляньте на мене. У мене є шість перснів, і я одягла їх усі, бо це моє шоу.
Коса, і все інше…
З цього боку я така, ніби можу напасти на поселення вікінгів.
А з цього — конкурую з Марімар.
Тобто ми хочемо все й одразу.
Ми переживаємо такий момент в історії,
коли ми перезбуджені, як дитина, якій дали забагато уваги.
«Намалюймо карикатури», — і я малюю.
Я малюю обличчя, кульки тощо.
А опівночі дитина отака…
Ми перезбуджене покоління.
Ми середнє покоління.
Нас виховували батьки, які не отримали любові, а мали давати її нам.
Нам кінець.
У нас були хороші батьки, тож ми маємо бути хорошими дітьми.
І наші батьки це знають.
З цією пандемією, карантинами, локдаунами
ми зрозуміли, що вони — наші нові діти.
Люди з цього покоління — нові діти.
Вони не поводяться як батьки, вони мали швидко дорослішати.
Тобто, надто рано, юними.
Одружувалися у 20 років, не мали життя.
Тож, коли їм стає 40–50, вони поводяться як підлітки.
Вони так швидко ростуть…
Батьки — це нові діти.
Тому що ми докладаємо зусиль,
щоб навчити їх захищати себе в сучасному світі.
Ви заощаджуєте гроші, купуєте їм сучасний телефон.
Вкладаєте час і гроші, щоб зробити їм інструкцію,
уповільнене відео, повільне,
щоб вони зрозуміли, так?
І чому ми докладаємо цих зусиль? Бо вони не відповідають на наші дзвінки.
Бо якщо…
У вас щось трапилося. Вони кажуть: «Я завжди буду поруч».
Маячня!
Коли йдеш з дому, батьки не хочуть мати з тобою нічого спільного.
Вони хворі й втомлені, ти розумієш.
Але вони не відповідають на дзвінки.
Пояснення таке: «Я не розбираюся в техніці».
Це брехня, пані!
Я бачила, як ти надсилала стікери з Твіті.
Тобто…
Ми розуміємо їх.
Тепер я багато чого розумію.
Бо коли дорослішаєш, стаєш дорослим…
Хоча моє покоління — ми не зовсім дорослі.
Ми подорослішали,
але ми не зрілі.
Справді.
Мені 35, у мене син. Що за фігня, га?
Знаю, ми в запереченні.
Саме так.
Сучасні дорослі — не такі дорослі, як у попередніх поколіннях.
Бо коли я була маленькою, 35-річна жінка була вже стара.
Коли ти малий і бачиш 35-річного, думаєш: «Йому скоро кінець».
Тепер — ні. «Я не старий».
Ми виросли, але не подорослішали.
Ми ведемо життя дорослих, робимо роботу дорослих, отримуємо зарплату дорослих.
Навіщо? Щоб витратити на підліткову маячню.
Бо ми такі.
Ми незрілі.
Ми відмовляємося дорослішати. Для нас це важко.
Ми виросли, але цікавимося молодіжною культурою.
І я розумію, дорослішати непросто.
Дітей підганяють дорослішати.
Типова розмова з дитиною дорослого,
який не вміє спілкуватися з дітьми:
«Ким ти хочеш стати, коли виростеш?»
Якби ми знали те, що знаємо зараз, то сказали б:
«Ні, я не хочу виростати!»
Так?
Вони весь час змушують нас приймати поспішні рішення щодо нашого життя.
У нас, дорослих, зараз стільки тривоги, депресії, акселерації, спішності.
Усе дуже швидке і все невпинно росте.
Ти не можеш витерпіти 16 секунд, які треба чекати між серіями.
І ти там, усе швидко, усе зараз.
Але ми хочемо, щоб це було якісно і навічно.
Зараз такий момент історії,
коли забагато мотивації, надлишок позитивізму.
«Чого ти хочеш? Попроси у всесвіту.
Якщо проситимеш досить наполегливо,
віддано й методично, то отримаєш».
Ми покоління «відійди, відпусти, дай цьому текти».
Хто вчить нас: «Лишайся, на це потрібен рік»?
Ніхто цього не каже.
Якщо не подобаються стосунки — «відпусти».
«Якщо він змушує тебе плакати, то не заслуговує твоїх сліз».
Маячня!
Бо люди, яких ми любимо найбільше, бісять нас найбільше.
Вони змушують нас плакати найсильніше. Починаючи з наших дітей.
Тих, кого любимо найбільше, ми ненавидимо по кілька разів на тиждень.
Наприклад, якщо у тебе любовні стосунки,
і ти не питаєш у себе пару разів на тиждень:
«Що я зробила зі своїм життям?» —
то ти його не кохаєш.
А люди, так? Ми живемо з надмірним позитивізмом.
«Чого ти хочеш досягти? Ти можеш робити все, що хочеш».
Так, але ні.
Звучить мило, я знаю. І тобі потрібні мотиваційні фрази.
Але насправді ти не можеш робити все, що хочеш.
Бо є те, в чому ми не знаємося.
Ми знаємося в тому чи іншому, сусід знається в чомусь своєму.
«Сила мрій така, що якщо ти можеш уявити це, то це можливо».
Так, але в Латинській Америці це реалізовується складніше.
Ось моя дитяча мрія.
Коли я була маленька, то хотіла стати фігуристкою.
У Кукуті!
Для тих, хто не знає, це місто…
Тобто…
Більшість наших країн не знає про пори року.
У моєму місті ми про них знаємо. У нас літо весь довбаний рік.
Холодний день для нас —
це 38 градусів у тіні гілки манго.
А ще це.
«Не звинувачуй обставини, все, що ти хочеш, залежить від тебе».
Нехай так. Не треба звинувачувати обставини.
Треба взяти відповідальність на себе.
Фігуристка, я!
Коротконога.
Фігурне катання — це високоартистична спортивна дисципліна.
Нам треба знати себе.
Тобто, мрій, але знай себе, щоб не гаяти час у погоні за недосяжною мрією.
Тобто, я? Високоартистична спортсменка?
Їхнє життя — суцільна жертва.
Якщо хтось і заслуговує на повагу, то це спортсмени.
Особливо латиноамериканці.
Це величезна жертва, розумієте?
Ці люди все життя їдять варені курячі грудки.
Я не вживаю наркотиків чи алкоголю, але моя пристрасть — це їжа, тож…
Якщо додати трохи соусу…
Ні, справді.
Мріяти треба, й усе таке, але треба знати себе.
Якби нас змалечку привчали до реальності —
менше катетів та гіпотенуз
і більше: «Що тобі дається? Ходімо, я навчу».
У школах немає фокуса на професії.
Або «мрій про це», або «як шкода».
Знай себе.
Я знала себе змалку, і дякую за це Богу.
Я знала свій шлях з дитинства. У якому класі я б не вчилася,
я постійно чула: «Перейра. Там, іззаду. Перейра».
У коледжі: «Перейра. Розкажи всім». І от, погляньте.
Важко жити у спокої, особливо зараз,
коли бути щасливим — це обов'язок.
Так, тепер у всіх нас є з ким порівнювати себе,
і це дуже токсично.
Знаменитості змушують нас думати, що все можливо. Маячня!
Якщо ти самотній, завжди буде хтось кращий у цьому.
«Вона самотня, але гаряча.
Вона тренується і не їсть стільки, як я.
Зовнішність — не головне, але їй веселіше.
Вона напивається і гуляє з австралійцями».
Ти кажеш: «Це можливо». Позитивне мислення. «Уперед!»
Я не задовольнюся офісним диваком, ні.
«Це можливо».
Я святкую свій день народження з друзями в районі, де тусуються іноземці.
Я завжди беру найпотворніших серед своїх друзів.
Завжди є австралієць, пов'язаний з Гемсвортами.
Мене б влаштувала й крапля їхньої ДНК.
«Це можливо».
Він приїхав у Колумбію,
бо виробляє машину, яка проколює отвори в паперових склянках.
Ось як багатіють люди з розвинених країн.
І легально.
Він говорить англійською. Я п'яна, говорю англійською. «Це можливо».
Ми говоримо про мрії,
про прохання до всесвіту й усе таке.
І я вірю, що нам треба багато мріяти,
багато хотіти, багато прагнути, робити плани й ставити цілі.
Ви скажете: «Ні, він не вартий того, я хочу більшого.
Я хочу австралійця.
Або колумбійця, схожого на австралійця».
Можливо мати чоловіка своєї мрії.
Проблема не в мріях, а в тому, як ми мріємо.
«Проєктуй себе».
Це мета, чоловік твоєї мрії. Можеш хотіти.
Може, ти не будеш його першою дружиною.
Може, ти будеш його другою чи третьою дружиною,
чи коханкою півтора року.
Але це можливо. Можеш мріяти.
«Проєктуй себе».
Чоловік твоєї мрії там.
Може, у нього скінчилися гроші,
бо розлучення дорогі.
Може, він буде не надто здоровий, бо в юності багато веселився.
Може…
він буде розбитий.
Але він буде вдячний. Хворий і втомлений чоловік вірний.
«Проєктуй себе».
Ми середнє покоління.
І я не маю на увазі вік, бо він навіть не зрозумілий.
Я хотіла бути старою, яка розмовляє з рослинами.
Я цього хотіла.
Але не можу, бо люди щодня подовжують молодість.
«П'ятнадцять — нові вісім».
«Двадцять — нові дванадцять».
«Двадцять п'ять — нові…»
Хто хоче бути 20-річним, якщо це найгірший вік?
Ти страждаєш.
Ти гаряча, але цього не знаєш. Ти вільна, але цього не знаєш.
Я зробила багато помилок у свої 20, одна з них — працьовитість.
У 20 я працювала на свої 30.
Це чудово, але я змарнувала час.
Я не подорожувала з друзями.
Я не була шльондрою.
Я поводилася дуже правильно.
І найгірше те, що час невблаганний.
Ми всі прямуємо в одне місце.
Я не маю доказів. Моя порада молоді —
батьки, пробачте —
якщо у вас попросять знімок голяка — надішліть.
Через п'ять-шість років ви зможете використати це.
«Зроби послугу. Шість років тому я надіслала тобі своє фото.
Чоловік не вірить, що я була гаряча. Можеш скинути?»
«Проєктуй себе». Так?
Ми посередині, перехідне покоління.
Ми пережили багато дивних речей. Пандемія була однією з них.
Але ми пережили й важкі та дивні зміни.
Перейшли від аналогового до цифрового.
Ми мали вигравати битви, про які забули,
а тепер ми м'якші, ніж раніше.
Ми, які пережили часи,
коли кузени могли лупцювати нас, і це не вважалося неправильним.
Не знаю, як ви, купка аристократів,
багатих з моменту народження…
але такі, як я, наприклад,
не могли дозволити собі підручник з математики Бальдора.
Ми брали їх після інших.
А якщо ні, то купували вживаний.
І він має спадщину, ДНК, історію.
Від людей, яким було 13–14 років,
людей з цицьками, членами, плітками.
Щоб розв'язати рівняння, треба було пройти через…
«Що, в біса, під цим? Це X чи Y?»
Ми посередині.
Я проаналізувала себе, бо я єдина, хто має право судити мене,
адже я думаю, що зараз такий час, коли думками зловживають.
«У мене є своя думка. Як ти її сприймаєш — це твої проблеми».
«Я дуже прямолінійна». Ти дуже стервезна.
Ні.
Це несправедливо.
Не можна використовувати особистість як виправдання, щоб ранити інших.
Що, чужі почуття вже не рахуються?
Це винне наше покоління, наш позитивізм та наділення силою.
Хоч і не жінок.
Ми кажемо: «Хто ти? Ти найкраща, ти заслуговуєш на все.
Хто заслуговує на тебе? Ніхто». От дідько.
То хто нормальний, хто звичайний, хто середній? Ніхто, так?
Я вважаю себе посередньою. Я звичайна доросла.
Я назвала це шоу «Дорослішання». Я посередині.
Я не висока, про мене не кажуть: «Дивіться, жирафа!»
Я не низька, ніхто не каже: «Карлиця!» Ні.
Я не настільки потворна, щоб Netflix сказав:
«Зробімо мильну оперу за її життям.
Перекладемо на 37 мов.
Тримаймо її в першій десятці. Переглядаймо кожні два тижні».
Ні.
І я не надто гарненька чи гаряча,
щоб твоя дівчина сказала: «Ми не підемо дивитися на ту шльондру».
Дівчата люблять мене, отже, я не надто гарна.
Ніхто не сумнівався в моїх успіхах.
Я заслужила те, що маю, важкою працею.
Отже, я не гаряча.
Ми живемо у світі крайнощів, протилежностей.
Або ти вписуєшся, або ні.
Зі мною так було все життя. Я не вписуюся.
Я не вписуюся в штани, які мені подобаються…
Бо зазвичай існує лише дві протилежності.
Візьміть освіту — це крайній випадок.
Нам кажуть: «Ти маєш туди потрапити, проєктуй себе».
Крайній випадок, коли дитина…
У Колумбії найвищий бал — п'ять, так?
Дитина отримала п'ятірку.
«Найвища оцінка, Сандро.
Ваша дитина отримала п'ятірку, звісно ж.
Яблуко від яблуні недалеко падає.
Уся в тата.
Що нам робити з дитиною, Сандро?
Застав будинок, відвези в Діснейленд. Дитина заслуговує на це».
І є протилежна крайність — дитина, яка отримала «незадовільно», нуль.
«Нуль, Сандро, нуль».
Наскільки дурним треба бути в житті,
щоб отримати нуль?
Навіть не 0,1 — за особистість.
Він хоч присутній у класі? Ця мандрівна душа.
Він є, але його не видно.
«Сандро, яблуко точно не падає далеко від яблуні.
Дитина вся в маму».
Але мені цікаво: якщо це дві крайності,
то як щодо дитини з середньою оцінкою 3,1?
Хіба це досягнення нічого не варте?
І ці зусилля марні?
Так, смійтеся з неї.
Хіба ми такі чудові, що в школі ніколи не казали,
не просили чи не чули наступне:
«Учителю…
У могилу з собою нічого не забереш.
Що вам варто підвищити мені бал? Нічого.
Що для мене ця оцінка? Моє майбутнє, учителю».
Так? І п'ятірки з усіх предметів.
Бо сьогоднішній девіз — «Ти можеш усе».
Маячня!
Є речі, які ти просто не зможеш зробити.
Є навички й таланти, яких у нас немає.
Чим швидше зосередишся на талантах, які маєш,
тим менше засмучуватимешся у своєму довбаному житті.
Ця фраза, «Ти чудовий, ти можеш усе».
Як батьки, ми передаємо тривожність нашого покоління дітям.
Я відкрила себе.
Бачиш, як дитина ритмічно плескає —
шукаєш «уроки гри на барабані для дворічних геніїв».
Таке буває.
Так? На відміну від попереднього покоління.
Це не помічали. «О, синку, ти граєш на саксофоні».
Нічого.
У наступному поколінні не скажеш це котам чи рослинам, тож…
Ми середнє покоління.
Наша кров не блакитна, а 0+.
Де мої «0+»?
Так, ми дешевші.
Ми більш поширені.
Але після аварії — хто у виграші?
Ми ніколи не канючимо: «О, будь ласка!
Будь ласка, здайте кров, у нас рідкісна група».
Дідько, ні! У нас дебело крові.
Ось чому нам доступна пластична хірургія й тромбоцитарна плазма.
Дешева кров.
Плебеї.
Бідна, але чесна спадщина.
Як покоління, ми дуже незрілі у порівнянні з батьками.
Але ми відповідальніші.
Ми ідеалізуємо минуле: «Раніше батьки були кращими людьми».
Маячня. Вони були безвідповідальними. Мати 13 дітей і мінімальну зарплатню?
Але, наприклад, наші стосунки з рослинами. Ми — ті, хто посередині.
Раніше в людей були ідеальні стосунки з рослинами — емоційні, відповідальні.
Наші бабусі знали назви рослин і для чого вони використовувалися.
І решту цієї маячні. Вони знали всі назви, так?
Вони поливали їх і обрізали в потрібний час.
А ми: «Я не володію рослинами, врятуймо Амазонку».
Ще одна велика відповідальність.
Ми, люди посередині.
Три й один бали.
Ми думаємо, що маємо рослини, бо в нас є що?
Допоможи, що є в тебе вдома?
Кактус, так?
А люди кажуть: «Кактус? У мене сукулент».
Боже.
П'ять років тому це був бур'ян.
Ми полюбили його не тому, що він гарний, а тому, що дає нам почуватися краще.
Викликає дивне відчуття, що жива істота не помре в наших руках.
Що ми не мертві всередині, бо ці рослини відбивають енергію.
Мати сукулент або кактус — це не мати рослину.
Їм потрібні три краплі води, що можуть бути сльозами, кожні три місяці.
І вони потворні!
Ось чому попередні покоління мали гарні рослини у банках з-під фарби.
У нашого покоління дуже потворні рослини у гарних горщиках.
Наприклад, горщик — золотий череп.
Або принцеса Діана, а її волосся — це…
А рослина — потворне жахіття.
Ми посередині.
Ми покоління посередині. Наш бал — 3,1.
Погляньте на крайнощі в красі.
Краса має дві крайності.
Класичну красу, яка є очевидною красою.
Звісно, тепер ми кажемо, що ми всі красиві.
Так.
Але в декому вона більш очевидна.
Є класична краса, незаперечна.
Люди, яких бачиш і кажеш: «Ти гарний чоловік чи жінка».
Чоловіки, що красиві навіть після гоління.
Тобто, така от краса.
Красиві жінки мають красиві ноги, гарне обличчя.
Вони втрачають усі гроші, банкрутують,
купують ношений одяг —
футболку за один долар, яка на них має вигляд «Версаче».
З вузлом, дірками — однаково чудово і модно.
Такі люди.
І це я не заздрю.
Але я хочу зробити морфологічне спостереження,
анатомічне, щодо пропорцій.
Як можна мати такий живіт? І без жодних зусиль. Отакий.
Дідько, отакий.
Як такий живіт
вміщує все, що там має бути?
Підшлункова залоза, нутрощі,
два метри кишок і їхній вміст мають туди поміститися.
Шлунок, печінка,
жовчний міхур, нирки…
Як вони там поміщаються?
Це не побожно, не по-людськи.
Вони рептилії!
Так?
І це — класична краса.
Але є й інша крайність краси, сучасна краса, так?
Теперішня краса.
Краса «без ярликів», що вже є ярликом.
Це «справжні жінки». А ми: «На неї я теж не схожа.
Мене не існує».
Це інша краса. Це краса, на яку дивляться й кажуть: «А ти…
Чи ти… А що ти таке?»
Люди зі стилем, смаком, що мають гарний вигляд.
З плямами на обличчі, але гарними.
У формі Чумацького Шляху.
Їм пасує.
Вони носять смужку, клітинку, горошок, кросівки зі смокінгом —
і їм пасує. Такі люди.
У них є смак. Нова краса, сучасна краса.
І ось моє питання: якщо я не потрапляю сюди —
з очевидних причин —
я зараз не оцінюю себе.
Бо сьогодні ти радий мені,
а завтра виженеш, побачивши яка я, коли прокидаюся.
І якщо я не належу до цієї крайності, то де я?
Посередині, друзі. Краса на 3,1.
Ми, прекрасні в один день і потворні в наступний.
Звичайні люди.
Нормальні люди, нормальні тіла.
Іноді з пухлими животами, плоскими дупами.
Звичайні.
Жінки зі стандартними тілами з окружністю в 96 см.
Це я про стегна, груди в нас 86 см.
Але це зручно, ми можемо класти туди речі.
Мені смішно,
що наше тіло сміється з нас.
Ми стільки робимо з ним, скаржимося,
мучимо його.
Стільки зусиль, стільки страждань.
Дідько, корсети — живий тому доказ.
Немає нічого більш іронічного, ніж наше тіло, що старіє,
бо ми готові на все,
ми йдемо на все, щоб отримати кілька років молодості,
але наше тіло однаково старітиме, так?
І ми старіємо з початку часів.
Найсмішніше для мене — це той момент, коли ми усвідомлюємо своє тіло
й починаємо відчувати невпевненість і впевненість.
Підлітковий вік, статеве дозрівання, так?
У цей період сильно страждають чоловіки.
Бо в цьому віці вони потворні. Дідько, потворні.
З великими носами, що дивно, з великою головою і маленьким тілом.
Так? І всі чоловіки в цьому віці хочуть мати —
бо в них отакі вуса —
хочуть мати густі вуса, густу бороду, густі бакенбарди,
широку спину, могутні руки,
товсті ноги, волосся на грудях.
Хто з роками отримує те, що хочуть мати чоловіки?
Ми, жінки!
Старіння іронічне,
бо жінки в такому віці хочуть мати великі… Так?
Тому ми запихали туди вату, батькові шкарпетки, будь-що…
Більшість із нас, так? Є розвинені жінки,
які хотіли мати книги, але я хотіла цицьки.
І найсмішніше те, що цицьки, які ми хотіли —
відстовбурчені, круглі, гарні — хто з роками їх отримує?
Немає гарніших цицьок,
ніж у 62-річного чоловіка.
Вони такі гарні.
Просто прекрасні.
Вони стирчать, круглі, з чудовими пипками.
Вони милі, ніби новонароджені. Вони новесенькі. Такі круті.
Ми нормальні люди, прямо посередині багато в чому.
Але ми живемо в запереченні, відчуваємо себе невдахами.
Ми ведемося на універсальні істини, ці фрази типу:
«Переверш себе, ти зможеш, ти дивовижний, чудовий.
Хто заслуговує на тебе? Ніхто. Це не самотність, а знання».
Я більше не хочу пізнавати себе.
Ми посередині.
У цій крайності завжди є хтось, хто робить помилку,
а з цієї помилки виникає можливість.
З цієї помилки — тату «витримка».
З цієї помилки — книга, конференція.
«Я зробила цю помилку і засвоїла урок,
який підняв мене на крок вище у світі успіху».
Це люди з цієї крайності, так?
А інша крайність — ті, хто роблять помилку, і:
«Я не можу подолати це, бо збирався стати футболістом».
«Я добре вчився в школі, це директор мене завалив».
А коли помилки робимо ми, ті, хто посередині…
Ми посередині, 3,1, 0+.
Ми робимо помилку, і що потім?
Ми робимо те саме знову.
Раз, двічі — ми повторюємо цю помилку.
Доти, доки це не перестане бути актуальним.
«Не дзвони більше!». Ви робите такі помилки.
А ще є крайнощі в коханні.
Існує класичне кохання,
кохання, як у виставі, що романтичним чином виражає
глибоку любов двох молодих голубків.
Романтичне кохання, описане Шекспіром, «Ромео і Джульєтта».
Якщо ви не читали — я теж — то ось сюжет.
Щось типу: «Джульєтто,
я бачив тебе на балконі.
Я кохаю тебе.
Я не знаю тебе як особистість, які в тебе почуття чи цінності.
Я нічого про тебе не знаю, але я кохаю тебе, бо ти гарненька.
Джульєтто, я так тебе кохаю.
Наші родини можуть воювати, мою маму поранили — байдуже.
Бо я кохаю тебе, хоч і не знаю тебе.
Якщо я збанкрутую, позичиш грошей?
Якщо захворію, підтиратимеш мені дупу? Я кохаю тебе.
А якщо нам не дозволять кохати одне одного, ми вб'ємо себе, Джульєтто!»
Це романтичне, глибоке кохання.
Класичне кохання, так?
А з іншого боку — сучасне кохання, турботливе кохання,
кохання двох усвідомлених істот,
які зі своєї індивідуальності вирішують розділити шлях одне з одним.
Люди, яких ти питаєш: «Ти досі маєш до нього почуття?»
«Слухай…
Я зараз читаю одну нейропсихіатриню-соціолога…
Вона німкеня.
Вона пояснює, що коли ти відчуваєш "метеликів",
то насправді це тривога.
А справжнє кохання дає спокій.
Тобто, відповідаючи на твоє питання — він не порушує мій спокій».
Що це за гівняне кохання?
Нудне кохання сраних пенсіонерів.
Любов, яка з народження на пенсії,
з поцілунками як у подружньої пари.
Кохання без ризику зараження.
Це…
Найкраща частина кохання для нас, людей посередині…
це нервовість, тривожність, яка змушує тебе думати: «Дідько!»
Кохання, що робить тебе худою, робить тебе гіршою людиною, брехухою.
Змушує раніше повертатися з роботи, щоб присмоктатися до коханого.
Соковита любов токсична.
Так?
У більшості стосунків, які ми ідеалізуємо, кажемо:
«Це гарні стосунки, вони тривали все життя»,
люди не кохали одне одного постійно все своє життя.
Ці стосунки, де «ми одружені вже 80 років».
Скільки провалів вони подолали?
Бо я вірю, що справжнє кохання —
я проводила дослідження —
між двома людьми…
Сподіваюся, що між двома, від щирого серця.
Хтось із цих двох був першим, хто закохувався,
був закоханіший, ніж інший,
проявляв увагу до іншого, був залежний від нього,
робив те, що інший сам не зробить,
поки не переконав, що кохати його — це гарна ідея,
Тоді інший закохався.
І після цього вони чергуються: «Твоя черга, моя черга».
Так?
«Я кохаю тебе». «Не цього місяця». «Ти кохай мене».
Пінг-понг. «Придурок!» «Кохаю тебе». «Придурок!» «Кохаю тебе».
Воно з'являється і зникає, це…
Про це не говорять, бо всі ми хочемо милу версію кохання,
романтичну версію кохання,
про яке ми б із гордістю розповідали й хизувалися.
Ми хочемо, щоб кохання було польотом на хмаринці,
як у фільмах, на яких ми виросли.
Ось таким…
«Доброго ранку, коханий
Прокидайся, любий.
Сонце зійшло
Я брешу, спи, коханий.
Я приберу безлад, який ми залишили,
коли віддалися пристрасті
Боже мій, що це?
Це брудні труси мого коханого!
Я мріяла про поцілунок кохання
І про те, як принц дарує його мені
У стабільних і тривалих стосунках
Бо я не дала
Поки ми не зустрічалися цілий місяць
Швидше за все, так не буде.
І не тому, що я песимістка.
Ми витрачаємо багато часу дивлячись на інші стосунки.
І більшість того, з чим ми себе порівнюємо, краще, ніж у нас.
Бо люди на цьому кінці не винні, що вони на цьому кінці.
Є речі, про які нам не кажуть, скажімо, гени.
У нас різні гени.
Його родина і моя родом з різних місць.
Я з Анд. Я походжу з корінного населення, так?
Муїска, ацтеки, інки, таїно, мотілон.
Їм доводилося лазити по усіх цих горах.
Ось чому в нас великі дупи.
І в нас короткі ноги, бо коли багато ходиш, то вони не ростуть.
Усе успадковується, має походження, так?
Ми маємо бути справедливішими щодо тих, з ким себе порівнюємо.
Думаю, іноді фотографії інших людей
викликають у нас сумніви щодо себе.
Скажімо, є фотографія жінки.
Мами, про яку можна сказати: «У неї є дочки-підлітки, маленький син
та багатий чоловік, який її любить.
Як їй це вдалося?»
Ти думаєш: «Як їй це вдалося?»
Гадаю, за цим фото є історія.
Бо я знаю історії за моїми фото.
І мені подобається думати, що за цим щасливим фото
може бути…
«Андреа! Каміло!
Ідіть сюди! Що сталося?
Я чекаю на вас. Де ви?
Уже одягнулися?
Що це таке? Знімай! Ти що, йдеш на кастинг для OnlyFans?
Що це за лайно на волоссі? Ти схожа на троля.
Зелене волосся? Ти людина! Ніхто не народжується з таким.
Подорослішай, ідіотко! Ти вже велика!
Негайно йди сюди!
Хайме.
І Даніель?
Облиш цю кляту консоль!
Ти батько!
Ти маєш допомагати мені з хлопцем, а не грати у "FIFA"!
Ти не вмієш грати у футбол і не вмієш грати у "FIFA"!
Я рада, що аргентинські арбітри обізвали тебе ідіотом!
Я встала о 4 ранку!
Займалася йогою, заповнювала журнал вдячності
та своїх намірів.
Зробила все!
Чотири різні сніданки, бо дочка — веганка.
Веганка! І їсть курку, яловичину та сосиски!
У цьому лайні тварини! Вегани не вбивають тварин, ідіотко!
А у нього непереносність лактози.
Зараз, так? Удома, так?
Бо на вулиці я бачила, як ти їв піцу й бургер із сиром.
Там є лактоза!
Я повернулася на 15 років у соціальному розвитку жінок
через вас, четвірко виродків!
І я не можу отримати сімейне фото на своє 35-річчя?
Ідіть сюди негайно!
Посміхнися, ідіотко, ми не змогли дозволити собі відпустку через ці брекети.
"Моя сім'я, моє благословення"».
Не можна знати, наскільки інші голодні.
Не можна знати, які інші.
Не можна знати, так?
Бо хоча ми виросли й стали «дорослими»,
моє покоління визначає те, що ми сумуємо за матір'ю.
Тепер, коли я мама, я розумію.
Коли ти молодий, ти в цій крайності:
«Мамо, не втручайся в моє життя.
Не вирішуй за мене, я знаю, що роблю.
Не втручайся в мої рішення, поважай мій простір».
А коли виростаєш і маєш дитину:
«Мамо, будь ласка, мамцю,
я не знаю, що робити зі своїм життям.
Скажи мені, я не знаю, що робити.
Мамо, до біса особистий простір.
Переїжджай до мене».
І більшість дорослих мого покоління хочуть заміну мами.
Ми відчуваємо, що нам треба ще кілька років.
Тому ми купуємо годинник, схожий на маму. «Дихай, спи, прокидайся.
Сиди рівно, бо виросте горб».
І тому подібне.
Нас постійно виховують.
І виховують не лише сім'я чи школа,
виховують смаки, усе, що ти споживаєш.
Усе формує нас, ми маємо бути обережними.
Маємо фільтрувати.
Нас виховують друзі,
трансцендентальні розмови з ними під час нічних прогулянок.
Багато що нас виховує, так?
Нас виховують ті, з ким ми були й кого відпустили.
Та ті, хто відпустив нас.
«Благослови Бог за те, що ти не захотів мене».
І нас виховують наші смаки.
У фільмах завжди є базове послання.
Мені подобаються сучасні жіночі персонажі — сильні жінки й тому подібне.
Не подобається, що все однаково.
Щоб жінка сяяла, вони додають придурка-співпротагоніста.
Є жіночі образи, які формували нас, принаймні формували мене
та багатьох інших.
Мені не подобається, як їх подають,
бо я відчуваю, що вони передають щось не те.
Один із них — Герміона Грейнджер із саги про Гаррі Поттера.
Як на мене, найкрутіший образ у сазі.
Це має бути сага про Герміону Грейнджер.
Чому?
Просто тому, що без неї не було б Гаррі Поттера. Було б пів книги.
Він би не вижив без неї. І це не фемінізм, це правда.
Дівчина була найкрутішою.
І вона представляє заучок з поганими зачісками,
яким відмовили.
Я люблю цього персонажа. Це жінка, яка дає нам силу.
Ми думаємо: «Герміона крута». «Я Герміона».
Одягаємо спідницю в плісе.
«Я одягаюся як Герміона у свої 35. Мені байдуже, я захоплююся нею».
І яка остання сцена у фільмах про Герміону?
Це підтекст, приховане токсичне послання.
Герміона веде дітей до шкільного автобуса
зі своїм товстим чоловіком.
І це Рон!
Вона вийшла за Рона. Підтекст — вона облажалася.
Герміона, яка облажалася, зі сплутаним волоссям,
мішками під очима, у старій спідниці.
Ніби: «І нащо вона вийшла заміж?»
Вона облажалася, зіпсувала кар'єру відьми.
Так суспільство карає жінок.
Якщо ми обираємо дітей, то: «Вона була приречена облажатися.
Що їй тепер робити? Скажіть мені».
Це неправильно, просто неправильно.
Є персонажі, які нас надихають, і їх псують.
Наприклад, Данерис Таргарієн з «Гри престолів».
Байдуже, якщо ви не дивилися.
Це серіал про інтриги, несправедливість, розбрат, брудні справи.
Схоже на будь-які латиноамериканські теленовини, от і все.
Він дубльований іспанською, у Мексиці.
Вони облажалися. Треба було дублювати в Калі, Колумбія.
Дівчину звуть Данерис Таргарієн.
«Хто я? Як мене називають? Як мене звати?
Неопалима, розумієте? Королева перших людей.
Я не горю, я вогонь».
Так? Бо могло бути крутіше.
І ця жінка — головна героїня серіалу.
То в чому проблема?
Вона вроджена лідерка, сильна жінка, могутня, незнищенна.
Але в серіалі нас цікавить те,
кого вона обере своїм романтичним захопленням.
У неї багато варіантів. У цьому й проблема.
Це значна проблема.
Перший чоловік — шлюб за домовленістю.
З таким чоловіком, якщо вже й так, то ми не проти.
Тобто: «Тату, мамо, укладіть угоду. Обговорімо це зараз».
Так?
«Дідько, вони одружили мене з Халом Дрого».
Вона стала вдовою в 16 років, маючи купу грошей.
Пояснюю тим, хто не знає.
Другий чоловік — у неї їх було кілька — убивця, який розв'язує її проблеми,
приносить голови ворогів.
«Це тіло твоє, візьми». І вона бере.
Але вона сильна, їй стає нудно. «Бувай, удачі, забагато пристрасті до мене».
Третій варіант — старий чоловік.
І не огидний стариган,
як сусід із магазину, якому ти давала монети й він робив отак.
Ґрінч.
Крутий старий, який гарячий і кохає її.
Третій чоловік, людина, яку варто було обрати.
Так казали і голова, і серце. Крутий, який кохає і дає їй силу.
Він не змагається з нею, не сердиться, що вона сильніша.
Хлопець, який її кохає, кумедний, начитаний, з яким весело, але…
«Він надто низький, чи не так?
У нього маленькі руки. Коли бере за цицьки, це дивно».
Ось такі ми.
І останній варіант, Джон Сноу.
Він нам подобається, але він тупий.
Він змінює світогляд щомісяця. «О, я син когось-то-там.
О, я не його син, так? Отже, тепер я монах.
Я трахнув здичавілу, тепер я здичавілий».
Він постійно змінює свою думку.
Якщо ви не дивилися: ваш кузен мутив із таким хлопцем.
Послання в тому, що можна досягти всього,
але найважливіше те, з ким ти будеш у кінці.
І хто, до речі, вб'є тебе.
І моя остання жінка, дуже крута — Чорна Вдова.
Якщо ви не знаєте, хто вона — це жінка, яку ми всі знаємо.
Крутезна жінка.
У неї жахливе минуле, але вона сказала: «Я залишу це позаду».
І їй вдалося досягти вершини своєї кар'єри. Сказала: «Я зроблю це».
І як? Без суперсил у світі супергероїв.
Досягла цього кулаками та знанням закону вулиць.
Вона знає закон вулиць, крапка.
І як у більшості жінок, яких вони показують нам:
маєш гарну кар'єру — маєш лайнове життя.
У неї немає життя, навіть дому.
Минуло 14 фільмів, і ми ніколи не бачили її в її квартирі.
Завжди в офісі чи в чужій домівці.
«Привіт, я тітка Наталія, у вас є поїсти?»
Це несправедливо.
Ніби якщо ти реалізуєш свій потенціал, то залишишся сама.
Ти помреш, і на похороні не буде кому тебе поховати.
Нічого.
Тобі доведеться їсти те, що є в офісі,
їжу для тіла та їжу для душі.
«То хто тут самотній?» Номер один — Капітан Америка.
Так, я знаю, актор…
Цей звук…
Збуджені жінки.
Так, актор такий, але не персонаж.
Персонаж, якщо придивитися, — нудний хлопець.
Він не лається, завжди правильний.
Він гарний, чистий, користується гелем.
Він…
якийсь занадто чистий.
Він як спортивний тренер, але мормон, який не…
Не знаю, надто правильний.
Це підозріло!
Ми латиноамериканці.
Нас вчили не довіряти надто простому.
Коли щось надто легко, ти думаєш: «Мене посадять». Ось і все.
Тож хлопець, який надто хороший…
Він токсичний. Подумайте.
Не може забути дівчину, що посміхнулася йому 80 років тому.
Вона не сказала нічого, крім: «Потанцюймо».
І вони не танцювали.
Інший варіант для Чорної Вдови — це Халк.
Якщо ви не дивилися,
то у всіх нас є кузен із таким хлопцем.
Він токсичний.
Зникає на дні, роки. Повертається. Вона має його шукати.
«Ну ж бо, розслабся».
Хлопець навіть вдарив її по обличчю, він був зелений, тож ми нічого не сказали.
«Це нормально. Це не рахується, бо він був зелений».
Він ударив її.
Бо глибоко всередині, коли ми бачимо такого хлопця,
в усіх жінок з'являється думка, і це те брудне всередині, що ми заперечуємо.
Це фантазія 99,9% жінок, про яку навіть зараз ніхто не знав.
І це чоловік такого розміру.
«Він може мене носити, я почуватимуся маленькою».
Це збочення.
Але це марно — якщо він розізлиться, то розчавить тебе.
«Чвак».
Послання таке: «Ти можеш зробити кар'єру, але помреш сама».
Що це за лайнові послання?
Де успішні жінки з родинами?
Я не бачила вагітних супергероїнь,
чи таких, що годують грудьми, поки борються зі злом.
Ось, що ми робимо — кажемо людям, що є лише дві крайності.
Якщо ти посередині, з нормальними рішеннями — ти облажався.
Так?
Іноді треба облажатися. Якщо це лажа, то нехай.
Так? Бо…
Бо ми часто говоримо про баланс.
Говоримо про внутрішній спокій.
Ми багато говоримо про те, що не відповідає
нашому походженню чи можливостям. Ми постійно засуджуємо себе.
За те, чого нам бракує, чи що не зробили.
Бо хтось зробив більше, зробив швидше абощо.
Ми навіть не можемо спокійно поїсти.
Наше покоління не їсть спокійно.
У нашого покоління найбільше шлункових хвороб.
Ми їмо поспіхом. Особливо якщо народилися у сім'ї,
де багато братів-сестер та мало поваги.
Треба було швидко їсти, бо «хап». Так?
Ми швидко їмо й не насолоджуємося їжею.
Але хочемо, щоб вона живила нас, була органічна й здорова.
У нас усього потрохи, є сильні й слабкі сторони.
Ми різні всередині та своїми проявленнями.
Наші стосунки з одягом, з їжею — все це рахується, впливає, руйнує нас.
Ось чому ми в такій дупі.
Особливо коли дорослішаємо, коли в нас немає некорисливих друзів.
У нас є друзі з однієї причини — бо нам треба мати друзів.
Бо у дорослих друзі не для того, щоб розважатися.
Ми збираємося разом, щоб скаржитися.
Немає часу чи грошей на психолога, нам потрібні друзі.
І це змагання.
«Уяви собі, у мене тричі був коронавірус».
«Але у тебе є жовчний міхур, мій видалили». Це…
Навіть їжа не робить нас щасливими.
Доросле життя таке важке,
і ми більше не можемо приймати ці незначні рішення.
Варіантів забагато, і вони нас нервують.
Раніше у людей не було варіантів у коханні, їжі — усьому.
У коханні було три варіанти: сусід, однокласник чи троюрідний брат.
Ось і все.
Тепер у людей є багато варіантів:
люди, друзі, дерева, ти сам, що завгодно.
Стіна, графіті. «Я вийшла за графіті».
Усе, тобто…
Ось ми, ті, що посередині. Так?
У дорослому житті їжа інколи — це не просто їжа.
Бувають жахливі тижні, і ти хочеш арепу,
бо сьогодні неділя, бо твій бос — козел.
Ти хочеш забути, що ти дорослий, і з'їсти арепу.
І в цій арепі ти хочеш відчути обійми мами.
Тобі потрібен досвід арепи,
за яку не треба було платити.
Ти хочеш ту арепу.
Тобі потрібен запах тієї арепи, тако чи того, що їдять у твоїй місцевості.
Ти хочеш запах домашньої арепи.
Згадку про те, як твоя мама готувала арепу з любов'ю, давала її тобі
й казала: «Вона підсмажена, а не підгоріла. Їж». Так?
Ти хочеш цього.
Іноді ти…
Іноді ти докладав зусиль і гарно поводився весь тиждень.
Ти був веганом у понеділок, м'ясоїдом з середи по четвер,
фанатом кіноа з п'ятниці по суботу.
Але сьогодні неділя, і ти хочеш з'їсти гамбургер.
Так?
У той день… Ні, вибачте, не день.
Вечір, бо бургер — це те,
що хочеш вранці, обговорюєш сам із собою весь день,
і з'їдаєш ввечері.
Бо ми настільки дурні, так?
Якщо в ту ніч, коли ти з'їв той бургер,
ти не прокидаєшся з глибоким жалем у вигляді шлункової кислоти,
яка всередині пече вогнем…
Якщо ти не прокидаєшся о першій ночі
з глибоким жалем у вигляді шлункового полум'я,
уявляючи, що пожежники з реклами протикислотного засобу
обприскують тобі обличчя —
то ти не їв бургер.
Якщо в ту ніч, коли з'їв бургер,
ти не прокидаєшся і не відчуваєш себе поза тілом…
Якщо близько третьої ночі ти не дивишся на своє тіло збоку,
розглядаючи й засуджуючи себе,
приниженого, в трусах,
на кухні, приниженого, ось такого,
що насипає собі соду з останніх сил, які залишилися
для того, щоб вижити —
то ти не їв гамбургер.
І якщо життя — це баланс, то шукайте той баланс, який вам підходить.
Хочеш з'їсти бургер? Їж, проковтни його.
Але зроби це вартим того, зроби цей день особливим.
Зроби це бургерним днем.
Замов його, і нехай це буде найгірший, найпростіший
і найшкідливіший бургер з усіх.
Бургер, який ти тисячу разів бачив у меню й думав:
«Хто це їсть?»
Сьогодні ти це їси!
Їж. З усіма доповненнями. Скажи «так» усьому.
«Мінібургер у бургері?» Так, зжери його!
Зроби його семишаровим, звичайним, масним.
Нехай відкриє дитячі спогади, цю краплю ванільного морозива, що…
З'їж його!
Такого великого, що треба притиснути ліктем,
щоб він заліз у рот.
Зжери цей бургер, бо життя — це баланс.
І чим ми його збалансуємо?
Водою.
Дуже вам дякую!
Дякую!
Дуже дякую!
Переклад субтитрів: Тарас Кунець