Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Мама розповіла мені італійський вислів.
«Il primo amore non si scorda mai».
Перше кохання не забувається.
Іронія в тому,
що вона ніколи в житті нічого не говорила про кохання,
чи про Італію, якщо на те пішло,
буквально до останньої хвилини,
ніби все це було
великою таємницею абощо.
І, виявляється…
ГЕДЛІ
Схоже, так і було.
Тому я маю почати з самого початку,
який зовсім на початок не схожий.
Моя мама виклала деякі зі своїх типових божевільних правил.
Перше: сумувати не можна.
Друге: бути в чорному не можна.
Лише помаранчевий. Її улюблений колір.
Вона була дивною.
І я дуже любила її за це.
Третє: вона хотіла, щоб на похороні зіграв Fleetwood Mac.
Чи місцевий кавер-гурт — Fleetwood Zach.
Серйозно, мамо?
-Зак наче гарячий. -Едді!
Так. Вибач. Я в жалобі.
І номер чотири: вона наказала мені поїхати
в подорож до Риму з нагоди випуску зі школи.
Здається, вона поїхала в моєму віці й знайшла там своє призначення.
Я питала, чи можна взяти найкращу подругу, Едді.
Але вона відмовила.
Я мала поїхати на самоті,
саме так я і почувалась.
Усе гаразд?
Звісно, хоча все й погано.
Добре. Агов.
Відволічись! Гаразд.
Яке фото опублікувати?
Ось так. Добре.
Дуже гарячий купальник, фото А.
-Чи ще гарячіший купальник, фото Б. -Де це?
Замок Маккірні. В Ірландії.
Едді, ти ніколи не була в Ірландії.
Фотошоп не згоден. Бачиш?
-Як мило. -Овва.
Тому я не зареєстрована в соцмережах.
Добре. Зануда.
Саме тому ти не робиш нічого соціального.
Коли ти востаннє була на вечірці?
Ну бо, дебати?
Це не справжні вечірки.
Але в Італії…
Серйозно, якщо ти не сядеш на той клятий літак
і не закрутиш роман з до сказу гарячим і сексуальним італійцем —
я з тобою не розмовлятиму.
Шкода. Ти мені дуже подобаєшся.
Ліно! Ти не переспала ні з одним хлопцем за весь випускний рік!
А що я мала робити? Ходити з хлопцями на хіміотерапію?
Справедливо.
Я погана подруга.
Не віриться, що я їду завтра.
Не віриться, що ти їдеш сама.
Так.
Мої дідусь і бабуся вже померли.
У мене більше немає сім'ї.
Твоя мама
говорила про
пошуки твого тата?
Жартуєш?
Казала, якщо побачить його, то її треба буде витягати з в'язниці.
Чорт.
Вона була найкрутішою.
Тобі потрібні всі ці книги?
Вивчу матеріал завчасно.
Точно, професорко. Точно.
Знаєш, я навіть не хочу туди їхати.
Я просто хочу жити далі.
Ліно.
Ти знала, що 0,4% трансконтинентальних рейсів мають
проблеми з обслуговуванням?
Гаразд, заспокойся трохи.
Ти-бо їдеш до Італії!! От дурненька!
Ти чудово проведеш час!
Повторюй за мною.
Я чудово проведу час в Італії!
Скажи це.
Я чудово проведу час
в Італії.
Моя розумничка.
Я сумуватиму за тобою, Еддс.
Не те щоб я не хотіла їхати.
Я не хотіла їхати без неї.
Ми все робили разом
усе моє життя. А тепер
була лише я.
Усю старшу школу
я заперечувала все й буквально ховалася.
Я не знала, хто я.
І якби не її «останнє бажання», як вона казала,
я була б абсолютно нещасна, залишивши все як є.
МІЖНАРОДНИЙ АЕРОПОРТ РИМ-ФІУМІЧІНО
Я тут!
-Таксі, пані? -Ні.
-Точно? -Так, дякую.
Ліно! Сюди!
Ліно! Красунечко! Франческа.
Добре, перейдемо до справи.
Ти казала, що добре знаєш італійську. Отримала високий бал у коледжі?
-Так? -Так. На екзамені.
Яке обмеження швидкості в Італії?
У мене немає обмежень. Говорімо італійською.
Розкажи все, що твоя мама казала про мене
й просила не казати мені.
Казала, що вам з нею було
дуже весело разом.
Ти сказала це надто офіційно.
Автомобіль! Офіційний автомобіль!
Ну ж бо!
Боже мій!
Кретин! Що ти, у біса, робиш?
Ми на місці.
Вітаю в Римі.
-Ти тут живеш? -Боже, ні!
Кузен викладає мистецтво абітурієнтам.
У них вечірка з коктейлями для випускників.
Познайомся там з однолітками.
Мені погано.
Помада й макіяж усе виправлять.
Сподіваюся.
Добре.
Ходімо.
І викинь ці окуляри.
До речі,
чув, що ти добре впорався на відборі у Флоренції.
Ще треба скласти фінальний іспит.
Але я чув, що вони беруть лише дітей шеф-кухарів Мішлен,
або з багатими батьками.
Як ці люди тут.
-То вони всі помпезні придурки? -Так.
Не недооцінюй себе, Лоренцо.
Ти мій найкращий учень за останні роки.
Пам'ятай,
багато шаленої, божевільної творчості
ховається за цим сумним, невибагливим поглядом.
Не бійся випустити її.
Дай йому спокій. Він щойно закінчив школу.
Лоренцо, іди напийся.
Дякую.
Бувай.
Ліно!
Познайомся з моїм милим проблемним кузеном Говардом.
Вітаю.
Отакої!
Вибач, Ліно.
Ти дуже схожа на свою маму.
Говард Райлі.
Привіт. То
ви її знали?
Я
був тут в університеті
влітку, коли вона була тут з Френ.
Я був дуже засмучений звісткою.
Вибач, тобі, мабуть, уже набридли люди, які це кажуть.
Усе гаразд.
Ну а… Хочеш побачити
її улюблене місце? Френ?
Ви двоє ідіть. Разом.
Можете познайомитися ближче.
Добре.
Ходімо.
Mercati di Traiano.
Ринок Траяна.
Побудований між 100 і 110 роками нашої ери Аполлодором Дамаським.
Це перший у світі торговий центр.
Приймальня імператора була ось там.
Що ж, це…
Це не Бруклін.
Твоя мати любила блукати цими руїнами.
Вона ніколи не говорила про Італію.
-Доки не захворіла. -Що ж,
чим більше у дзеркалі бачиш зморшок,
тим більше думаєш про минуле.
Вона сказала, що це місце змінило її життя.
Знаєте, як саме?
Італія здатна змінювати людей.
Я думав, що їду сюди в коледж. Через 20 років я досі тут.
Говарде, не намагайся мене перехитрити. Годі ховатися.
Можеш підійти? Ти мені потрібен, будь ласка.
Зараз піднімуся.
Так. Мій директор.
Мені краще піти й підлещуватися.
Насолоджуйся…
Насолоджуйся прогулянкою стопами мами.
Тут так гарно, мамо.
Так і є, хіба ні?
Американка?
Це так очевидно?
Твій светр.
Ти навчаєшся в MIT?
Ні. Ну,
навчатимусь
наступного року. Так.
Я теж буду в Бостоні.
Гарвард.
Овва.
Алессандро Албані.
Радий знайомству.
Ліна Емерсон.
Приємно, Ліно.
Привіт.
Ти вже знаєш, яку спеціальність обереш?
Не знаю.
Давно ти в Римі?
Десь хвилин п'ять.
-Ласкаво просимо. -Так.
Добре знаєш італійську?
Ну…
Отримала відмінний бал на екзамені.
Непогано.
Знаєш, те, як ти дивилася на наше місто,
це було гарно.
Ну, краєвид тут неймовірний.
Маєш рацію.
Але.
Ходімо.
Мені треба йти.
Сподіваюся, скоро побачимося.
-Добре. -Бувай.
До зустрічі. Бувай.
Так, якщо хочеш, і якщо я хочу,
якщо ми обоє цього хочемо, то ми можемо.
Або ні. Круто.
Очманіти.
Дім, милий дім!
Ми з твоєю мамою годинами сиділи в цій кімнаті,
говорили про все, що хочемо зробити в житті.
Ми були найкращими друзями. Аж раптом — усе.
У моєї кузини все трохи драматично.
Хай там як.
Найкраща кімната в будинку.
Тут гарно.
Говарде. Іди додому.
Нам дівчатам є про що поговорити.
-Іди займайся нудними чоловічими справами! -Так. Я напишу тобі свій номер.
-Гаразд. -Що завгодно. Удень чи вночі.
Дякую, Говарде.
Бувайте.
А тепер сідай.
Це
щоденник твоєї мами. Вона надіслала його раніше.
І попросила віддати тобі.
Вона вела його, коли була тут. Я не читала його. Але
тоді я трохи заздрила.
Я…
Не хочу брати.
Я розумію, але це було її бажання.
Добре.
Я приготувала спагеті. Залишу на веранді.
І чудове К'янті. Найкращі ліки після перельотів.
Я біжу
до чоловіка, який співає, як Паваротті, але, на щастя, не схожий на нього.
Привіт, щоденнику. Почну з питання.
Як учиниш після співбесіди до школи медсестер?
А — матимеш панічну атаку.
Б — скажеш батькам, що відклала навчання
й витратила випускні гроші на квиток на літак.
В — купиш щоденник.
Звісно, Г!
Усе вищеперераховане.
Дев'яте червня.
Сонце сіло, та Рим досі базікає,
наче живий.
Чути дивні сирени та крик чайок повсюди.
У цьому місті є щось, що я не можу пояснити.
Можливо, це,
не знаю, його постійність.
Я живу в чудовій родині.
Донька, Франческа, моя ровесниця,
і вона не рада, що я не американський хлопчина.
Її мама приготувала спагеті алла путтанеска.
-І це найкраще… -Боже.
…що я коли-небудь їла.
І не кажи!
Овва!
Ну, Італія, я тут, не можу дочекатися, щоб побачити, що ти приготувала для мене.
Я відчуваю, що я мала приїхати сюди.
Може, щоб побачити, хто я далеко від дому.
Далеко від… себе.
Бачу, у тебе досі проблеми з плечем.
Втрачаєш силу, бо не вистачає основ.
Дзвонив у Banca Milano?
Це моє останнє літо. Я не хочу в Мілан.
Ти три літа нічого не робив.
Потрібне ще одне?
Точно. Ти думаєш, що я нічого не зробив.
Слухай, Алессандро.
Ти знаєш, я тобою пишаюся.
І я люблю тебе.
Я домовився, щоб ти зміг потрапити на інтерв'ю.
Якщо не підеш, це буде марною тратою мого часу.
Я не просив твоєї допомоги.
Знаєш, ким ти будеш без мене?
Ніким.
То подзвони їм.
Сьогодні.
Алло?
-Англійською чи італійською? -Що?
Алессандро?
Але.
Усі звуть мене Але.
-Тоді англійською. -Звідки в тебе мій номер?
Минулої ночі.
Я знайшов тебе в інтернеті, і ти дала мені його.
Овва. Ні, це неможливо.
У мене немає соцмереж.
Мені казали, що американки люблять грати в ігри.
Я надішлю посилання на профіль, якого в тебе немає.
Ні. Я не жартую, клянуся. Ні.
О мій
Бог.
Ні. Це не я!
Я навіть не вмію кататися на лижах.
І я не літаю на дельтаплані.
Не стрибаю з парашутом.
Боже! І я не чірлідерка!
Я передзвоню тобі пізніше.
То,
не знаю, у тебе є близнючка?
Ні.
Подруга, яка знається на фотошопі.
Колишня подруга. Я її вб'ю.
-Бувай, Алессандро. -Ні, чекай.
Тато щороку проводить збір грошей в опері.
Хочеш піти?
Що? Опера?
Не знаю.
Побачимось там.
О дев'ятій у «Ла Нувола». Одягни щось гарне.
-О ні. Чекай. Але. -Бувай.
Я передзвоню. Бувай. Гаразд.
Про що ти, у біса, думала?
Я не думала.
Тобі теж раджу менше думати.
Він гарячий, він у твоєму профілі. Це неймовірно.
Це не мій профіль. Видали його!
Але в тебе вже 500 підписників.
Фу! Що ти, у біса, робиш?
-Відколи в Брукліні є пляж? -Цей?
-Я даю людям те, що вони хочуть. -Ти неймовірна.
Ліно, як амбасадорка твого бренду,
я вважаю за необхідне допомогти тобі передати відчуття життя.
Бо в тебе його немає!
Він навіть не в моєму смаку.
Національна програма обдарованих студентів,
капітан тенісної команди, до біса багатий,
Ще й італієць!
Що саме тобі не до смаку?
Видали той пост.
Дай подумати.
Ні!
Зроби свій хід, Лін.
Я серфлю на Гаваях.
Бувай!
Якщо ти йдеш на ту вечірку, ось тобі перший урок,
можливо, єдиний урок вечора —
як правильно йти.
Жінка йде з ціллю,
гідністю
і стегнами.
Багато стегон.
Спробуй.
Не знаю.
Годі бути нудною американкою.
Я модна консультантка.
Я цим заробляю на життя.
Можеш мені довіряти, Ліно.
Будь ласка, покажи мені!
Покажи.
Добре.
Ні, дорогенька.
Повільніше. Насолоджуйся.
Спина рівна.
Голова високо.
Витягни ногу.
Зігни стопу.
З п'ятки на носок.
О боже.
Можна плоске взуття?
Плоске взуття? Може, одягнеш крокси?
-Обожнюю крокси. -Жах!
Ну,
хіба вже не застаріло
носити високі підбори?
Так. Слухай,
справа не в зовнішньому вигляді.
Справа в мисленні.
Грація, інстинкт, сміливість.
У мене
немає нічого з цього.
Для цього й існують італійські хрещені.
-Знову. -Знову?
Ось так.
Посміхнися.
Дихай.
Знаєш,
я обіцяла твоїй мамі, що я буду жахливим прикладом.
Щоб допомогти тобі побожеволіти й розвіятися.
Уже достатньо божевілля, дякую.
-Франческо? -Так.
Ну, щодо хлопців…
я гадки не маю, що робити.
Мила.
Ти втратила прекрасну маму.
І не тільки її.
Це не
її провина.
Коли ми не були у лікарні, я лише вчилася.
Звісно, люба. Ти хотіла контролювати хоч щось.
Слухай. Щодо протилежної статі,
Фелліні сказав про це найкраще:
«Якщо вас щось зворушило,
то пояснення зайві.
Якщо ні, то жодне пояснення не зворушить».
Довірся собі.
…потім подвійна спеціалізація, економіка та міжнародні відносини.
Спочатку Гарвард, потім Оксфорд,
потім стажування в Лондонському Ллойдсі.
-Який батько, такий і син. -Саме так.
-Я маю рацію, синку? -Так.
Вітаю. Чудова можливість.
-Чудово. -Тост.
Хоча, гадаю, він має бути в Абу-Дабі,
де в нас більшість сімейних справ.
Та знаєте,
молоді потрібен час.
Йому буде 18 років.
Ліно, ти дуже…
Кумедна.
Я знаю. Мені довелося позичити одяг і…
Ти дуже гарна.
Ходімо.
Дякую.
Коли ти казав «вечірка», ти мав на увазі вечірку.
Так, мої батьки кажуть,
що це благодійність,
та це підлабузнювання до знаменитостей.
Хочеш випити?
Ні. Ні, дякую.
А хоча взагалі так,
випиймо.
Добре.
-Два келихи вина. «Санджовезе» 2001-го. -Звісно.
З виноробні в Тоскані, моя сім'я там має частку.
Чудово. Так, я люблю
Сан-Джовіні.
Воно земляне й сухе?
-Ти фанатка опери? -Так.
-Сьогодні показують Пуччіні. -Чудово.
Будьмо.
Я щось не так сказав?
Знаєш,
насправді
я ніколи не пила вина Сан-Джовіні.
Не знаю, чому сказала, що пила.
Мені байдуже.
Знаєш, я нічого не знаю про оперу,
бо я ніколи не була в опері.
Я не хочу вдавати
популярну впливовицю,
чи що в мене шалене соціальне життя.
Чи що я багата.
Тож…
Так.
Будьмо.
За все, що вперше.
Так.
Будьмо.
Вино не таке, як я описала.
Ні.
Я б пішла
До Понте-Веккьо
Щоб кинутися
У річку Арно
Я мучусь
І страждаю
О Боже
Краще б я
Померла
-Ходімо зі мною. -Що?
Повір, нам буде весело.
Куди?
Ну ж бо.
Що ми робимо?
Шукаємо неприємностей.
До речі,
ти квач.
Що?
Що? Алессандро, повернися!
Що ти робиш?
-Піймай мене! -Ні, я не квач.
Я не хочу провести наступні п'ять років в італійській в'язниці!
-Алессандро, припини. Я серйозно. -Не будь серйозною.
Боже, Але!
Що?
Вітаю.
-Бачиш це? -Так.
Це вимикає світло в будівлі.
Мені вимкнути?
Ні.
Жартую. Ходімо.
Повільніше!
Боже!
Алессандро! Чекай!
Прошу, я надто незграбна для цього.
Ну ж бо!
Боже мій!
Що ти, у біса, робиш?
Гей, як справи?
Спускайся звідти негайно!
-Схоже, мене піймали. -Серйозно?
-Але… -Ти виграла.
Або я виграв.
Нам треба повернутися всередину.
Чому? Чого ти так боїшся?
Багато чого.
Висоти, для початку.
Охоронців.
Літаків, змій, натовпів…
Тебе.
Ви двоє! Ходіть сюди. Зараз.
Не хвилюйся. Яка різниця? Справді.
-Піду вип'ю. -Добре.
Дякую, це був чудовий вечір.
Що таке?
Мій тато.
Твоя здатність зганьбити сім'ю
не перестає мене дивувати.
Застебни піджак і познайомся з інспектором Ґрілло.
Ні.
Я з подругою. Це Ліна.
Вітаю.
Яке мені діло до дівчини, ім'я якої ти завтра забудеш?
Поквапся.
-Вибач. Не слухай його. -Ні. Уже пізно.
Я піду додому.
Чекай.
Іди знайомитися з інспектором.
-Ну… -Чекай, Ліно.
Ти ж не згадаєш про це завтра. Хіба ні?
Ліно.
-Ліно. -Алессандро!
-Вибачте! -Боже!
Вибачте, я…
Я допоможу.
Знаєте що?
Що?
Я казала, що не хочу приходити.
І
казала, що не хочу одягатися, як радіоактивна сардина. Ось.
І я казала,
що не хочу одягати підбори.
І пити вино.
Без образ, Італіє, але воно…
Овва, це…
Має класний вигляд.
Вино?
Трохи переоцінене.
Вибач.
Не зважай на мене. Мені
недобре.
Ти була
на випускному вечорі вчора з професором Райлі?
Так.
-Добре! -Боже!
Цього не може бути.
Як мені піти?
Так…
-Там є вихід. -Добре.
Я в боргу перед професором Райлі,
і я скоро йду.
Підвезти тебе додому?
І, може, дати змінний одяг?
-Справді? -Так, якщо хочеш.
Гаразд. Так.
-Гаразд? -Дякую.
Будь ласка.
Сюди.
-Залиш це тут. -Добре.
Щиро дякую за змінний одяг. Це дуже мило з твого боку.
А тепер я готова до «Майстер-шефу».
Тобі йде більше, ніж мені.
Шолом.
Чекай.
Думаєш, я сяду на той
італійський
мотоцикл смерті?
ДТП з мотоциклами втричі перевищують кількість позовів про тілесні ушкодження.
Це те, що ти просто знаєш?
Я знаю статистику й усе, що може піти не так.
Високі підбори можуть спричинити хворобу Хаглунда,
яка може покалічити на все життя. І це факт.
Гаразд.
Тому йти додому пішки набагато небезпечніше.
Хіба ні?
Слушно.
Ми вже приїхали?
Усюди в Римі така нерівна дорога?
Можеш розплющити очі.
Стеж за дорогою! Не за моїми очима.
Добре.
Перепрошую. Де ми?
Це секрет.
Щоб ти знав, я не вживаю наркотиків.
Хто це?
Лоренцо.
-Привіт, Ґрето. Як ви? -Погано.
Дуже погано.
Погано.
Я хотіла тобі сказати. Я знаю, що в тебе скоро співбесіда у Флоренції.
Так.
Не знаю. Подивимося, як піде.
Кого я там бачу? Хто вона?
Твій су-шеф?
Ні. Вона туристка,
але вона нічого не знає.
Я хотів, щоб вона скуштувала тут найкраще марітоці в Італії.
Ти такий розумник, Лоренцо!
Вони йдуть.
-Я «нічого не знаю»? -Ні. Я…
Я мав на увазі, про це місце.
Багато ресторанів у Римі не печуть випічку.
Її купують у місцях, які не мають ліцензії на продаж, як тут.
Це таємна пекарня.
Круто. Почуваюся інсайдеркою.
Ось і вони. Свіжі й щойно з печі.
Дякую.
Якщо побачиш пихатих бовдурів з Cuisine Royale — передавай їм вітання.
Їм би пощастило мати когось на кшталт тебе.
Дякую. Бувайте.
Добре. Готова?
-Так. -Поїхали.
-Ми не будемо їх їсти? -Ні. Не тут. Це погані манери.
Моє друге ім'я.
-Можеш їхати повільно? -Ні.
Готова?
Тобі сподобається. Сподіваюся.
Боже мій!
Секрет Ґрети — холодні руки.
Перед роботою з тістом вона тримає пальці у відерцях з льодом.
Помітно.
Дуже помітно.
Овва.
Обожнюю холодні руки Ґрети.
Так. Смачно, хіба ні?
Дуже смачно.
Дякую, що підвіз, Лоренцо.
-Піду переодягнуся і принесу твій одяг. -Ні. Я можу забрати його пізніше.
-Можеш приготувати лазанью в моєму одязі. -Так і зроблю.
Алессандро?
Агов.
Ось і вона.
Лоренцо?
Ти увірвався на мою вечірку?
-Це останнє, що я б зробив, повір. -Якщо маєш що сказати, то кажи.
Кажи, що хотів. Мені набридло…
Я весь день працював. Я втомився.
Знаєте що? Я їду звідси.
-Ще раз дякую, Лоренцо. -Так. Бувай.
Це було дивно.
Так.
Вибач. У нас з Лоренцо своя історія.
Що ти тут робиш? І звідки ти знаєш, де я живу?
Обожнюю ту Едді.
Так, я теж.
Слухай, дозволь загладити провину завтра.
Алессандро, я…
Вибач,
якщо це прозвучить неправильно,
але схоже, що в тебе погана репутація.
Так, можливо.
Та здебільшого це просто плітки людей.
Навіть мого тата.
Повір, ніхто мене не знає.
Не зовсім.
А ти здаєшся достатньо розумною, щоб вирішувати самостійно.
Облиш, хіба ти не гарно провела вечір?
Принаймні до певного моменту. Бо для мене це був найкращий вечір
за довгий час.
Гаразд, план такий:
завтра о 12 годині в мене. Я пришлю тобі адресу.
-Візьми купальник. -Алесса…
Ні. Купальник?
Знаєш, скільки я відвідувала курсів?
Стільки, що в купальнику гарно не виглядаю.
Знаєш, що? Дозволь мені оцінювати.
Ти гарна.
Дев'ятнадцяте червня.
У мене є секрет.
Я записалася на курси фотографії
і познайомилася з одним хлопцем.
Гадаю, що я йому подобаюсь.
Гаразд.
Дивина.
Тож я трохи збентежена, бо він дуже культурний, дико розумний,
і в нього дуже сексуальне тіло.
Фу, мамо!
Хай там як, я назву його «Ікс», бо допитлива Франческа може прочитати це.
Ікс попросив мене тримати це в секреті. Він не хоче ускладнювати.
І, чесно кажучи,
з Френні тихо не буває.
Говард — найвідоміший реставратор у місті.
Він знає художників епохи Відродження краще, ніж вони себе знали. Повір.
Він малює?
Колись малював, але давно закинув.
Привіт, Говарде.
Доброго ранку.
Привіт, кузене.
Доброго ранку. Як справи?
Привіт, кузино.
Ліно, я запросив тебе сьогодні,
бо я хочу
дещо тобі дати.
Твоя мама
нікуди не ходила
без цього.
Правду кажучи,
це був її найкращий друг, не я.
У неї було надзвичайне
око.
Боже.
Деякі з цих фото висять у нас в будинку. Вона не казала, що вона їх зробила.
Я не розумію.
Чому вона перестала фотографувати?
Я запізнююсь. Їду до клієнта. А щодо пана Албані,
гарно провести час,
але поводься добре.
-Гаразд? Бувай! -Гаразд. Бувай.
Не віриться, що ви все це зберегли.
Я як той хом'як.
Дивися скільки хочеш.
Двадцять третє червня.
Сьогодні я пішла на блошиний ринок
та купила фотоапарат.
Овва.
У мене дивне відчуття,
що це може повністю змінити моє життя.
Дивлюся через об'єктив, і мій світ
зникає.
Коли наводжу фокус на когось,
я ніби бачу цю людину наскрізь.
Може, я і себе наскрізь бачу?
Привіт.
День став кращим.
Овва.
Обери одне авто.
Боже! Чим займається твоя сім'я?
-Мафія. -Що?
Жартую. Банкіри вони.
-Яке обираєш? -Твої батьки не проти?
Ну, мій тато мене вб'є, нічого нового.
Обери, яке хочеш.
Ось це авто.
Обожнюю його.
Ми на місці.
-Де? -Побачиш.
Ну ж бо, ми йдемо плавати.
Ходи!
Готова?
До чого?
До цього?
Ні!
Я не робитиму цього! Ні!
Це дивовижно. Я робив це мільйон разів.
-Це краще, ніж американські гірки. -Ні. Ти не розумієш.
Знаєш, скільки несмертельних…
-Ні. -…але травматичних випадків…
Ми це зробимо.
-На рахунок три. -Ні.
-Один. Два. Три! -Ні. Боже!
Я це зробила!
-Круто, хіба ні? -Боже.
Це божевілля.
Знаєш, як це було високо?
-Я змогла! -Я ж казав, це неймовірно.
Не можу повірити, що я щойно зробила це.
Я це зробила!
Хіба не чудово?
Мені тут подобається.
Удалині від усього.
Це моє останнє таке літо.
Останнє?
Що ти маєш на увазі?
Чому ти не радієш тому, що вступив до Гарварду?
Бо мій тато придурок.
Його тато був фінансистом,
і тато його тата теж.
Ми цим займаємося незалежно від моїх бажань.
А якби можна було вибирати, що б ти вибрав?
-Я хочу щось будувати. -Гаразд.
Не тільки купляти й продавати.
Архітектура.
Ось чим я хочу займатися.
Ти можеш просто
поговорити з татом?
Це твоє життя.
Не його.
Зараз ти мене більше цікавиш.
Алессандро, це…
Моя мама довго
хворіла.
Стоп, що?
-Вибач. -Усе добре.
Усе гаразд.
Річ у тім,
що в мене не було
багато хлопців.
Взагалі не було хлопців.
Ліно.
Ти інша.
Якимось чином ти й мене робиш іншим.
Якщо хочеш, можемо бути тільки ти і я.
Винятково. Ніяких ігор, ніякої брехні…
Повір, у мене ніколи в житті…
Чекай, що саме сталося?
-Я добре впоралась. -Гаразд.
Куди клав руки? Північний полюс чи Південний?
Боже. Едді, я не знаю. У мене мало не стався серцевий напад.
Хто там з тобою?
Привіт, Ліно! Arrivederci!
Флітвуд Зак?
Сполдінг.
Зак Сполдінг.
Едді!
Гей, «uno questiono», Ліно.
Після поцілунку він, ну, дивився на тебе?
Солодко й романтично?
Гадаю, так.
-Чудовий знак. -Так. Наступне питання.
Важливі плани на майбутнє?
Майже весь день, щодня.
Так романтично.
Перегляну його сторінку.
Чекай.
Чому в нього
немає твоїх фото на сторінці?
То й що? Ми нещодавно познайомилися.
Чекай, він хвилину тому щось запостив.
Він вихваляється якимось вином?
Він сьогодні випиває з татом.
-Хто випиває з татом? -Саме так.
Він залишив хештег місця під назвою Parmigiana.
-Перевіряю ці хештеги. -Що? Які хештеги? Чому?
Виродок, що пожирає пасту!
Бреши мені Бреши мені солодко
Що?
Надсилаю тобі, подруго. Пост якоїсь розпусної дівки.
Отримала?
Господи боже!
Та ти жартуєш!
Не жартуй зі мною! Облиш!
Даруйте.
Перепрошую!
Гарна дитина!
Серйозно? «Ти інша».
«Ти робиш мене іншим».
-Яка маячня! -Ліно, що ти тут робиш?
Що я тут роблю?
Що ти тут робиш?
І геть не з татом своїм!
-Я знаю, що ти думаєш, але… -Я думаю,
що ти брехун, зарозумілий для правди справжній
брехун! З нульовою…
З менш ніж нульовою повагою до Х-хромосоми.
Тож так!
Але, серйозно?
Ти завжди поводишся як придурок.
Сьоме липня.
Не віриться, що я справді пишу це.
Але, гадаю, мабуть,
я знайшла своє перше кохання.
З усіх місць — в Італії.
Молодець, мамо.
Ми з Іксом провели разом вихідні,
і після вечері минулої ночі
він сказав… мені не віриться…
що любить мене!
Він бреше.
Бреше!
Будьмо!
Вітаю!
Пекарко! Я знаю, що ви там.
-Хто це? НІ. -Ні…
Ні, прошу.
Гей.
Хто це?
Я тут
не заради знаєте чого.
Кліп-кліп.
Ні!
Чекайте.
Поверніться.
-Я так не продаю! -Будь ласка! Мені потрібна доза.
Хоча б трішечки.
Трішечки. Гаразд?
Ваша випічка
не бреше.
Вона не намагається помацати під красивим водоспадом.
І не принижує
у ресторані з купою людей,
поки він п'є з дивовижно привабливою
і гарячою італійською моделлю, розумієте? Бо…
Ваша випічка
чудова.
Бо моя випічка
немає пеніса.
Обожнюю вас, пекарко!
Двадцяте липня.
Після тієї, як я вважала, дивовижної романтичної ночі з Іксом,
тепер я навіть не знаю.
Минуло два дні, а він мені так і не подзвонив.
Ось і воно.
Наче це було не очікувано. Я шокована.
Знала, що так буде.
Двадцять третє липня.
Він казав, що любить мене,
не знаю навіть, скільки разів,
але він досі мені не передзвонив.
Я розгублена,
розлючена й просто
сумна.
Мамо.
Я теж.
Я розумію.
Нарешті!
Я знав, що знайду тебе серед руїн.
Френ дуже хвилювалась.
Ну, просто я в складній ситуації.
Ніч тістечок, так?
Хочеш
поговорити про це?
Я знаю, що це дурня,
і він мені нічого не винен.
Просто…
-Він тобі подобався? -Так.
Ось.
Просто було приємно почуватись
нормальною. Бодай раз.
Боже! Це марітоццо захоплює дух.
Вибач.
Я уважно слухаю.
Секрет у холодних руках.
Нікому не кажи.
Хто міг подумати?
Слухай.
Гадаю, кохання схоже на ходьбу.
У дитинстві ми не знаємо, як ходити, просто повзаємо рачки,
вдаряємося об речі, плачемо,
дуже часто.
Кажу з досвіду.
То ти коли-небудь
був закоханий?
Одного разу.
Це було взаємно?
Усе було складно.
Так, ну
Ні, дякую.
Мені вже досить складнощів.
Можна спробувати підняти білий прапор.
Але, гадаю, білий прапор має свою голову на плечах.
Усе мистецтво, над яким я працюю,
завжди про кохання.
Або ненависть,
а це кохання, що пішло хибним шляхом.
Говарде,
знаєш, з ким зустрічалася моя мама, коли була тут?
Я…
не можу точно сказати.
Ну,
схоже, він був придурком.
Прокидайся!
Час перевернути сторінку.
Колега Говарда запросила нас на обід до батьків.
Ну ж бо!
Слухай, я обіцяла.
Смачна домашня їжа змусить забути того ідіота.
Повір мені.
Що?
Нічого.
Піду зроблю каву.
Прокидайся.
Гаразд.
«Sono incinta».
Що це
означає?
Гей, Сірі.
Переклади «Sono incinta».
Знайшла це в інтернеті.
Що?
Одинадцяте серпня.
Мені завжди хочеться плакати.
Ікс досі не зателефонував,
а Френ застала мене за поїданням третьої порції болоньєзе.
Тож довелося їй усе розповісти.
Хіба тут не чудово, Ліно?
Так.
Чудово, як новонароджена дитина.
Я бачила щоденник. Там про сам знаєш що.
Гей.
Вона знає, що ми знаємо?
Не знаю, чи вона знає, що ти знаєш.
Дев'ятнадцяте серпня. Не можу пояснити, що сьогодні сталося.
Здається, ніби зовсім інша людина прийшла до мене, щоб поговорити.
Не очікувала цього. Не від
-Гові. -Гові?
-Гові?
-Ти маєш поговорити з нею. -Я? Чому я?
Угадай!
Він вибачився, що не прийшов раніше.
-І він не боїться дитини. -Стоп, що?
-Що? -Що?
-Коза! -Коза!
Боже.
Це тобі, тату.
Привіт, Франко. Привіт, Мартіно.
Привіт, Френні. Говарде!
Як справи?
-Говарде. -Радий бачити.
Рада бачити.
Це Ліна,
моя самопроголошена хрещениця.
Привіт, Ліно.
Хрещениця.
Підходить.
Ось вона йде.
Моя дружина, К'яра.
-Привіт, К'яро. -Привіт, кохання моє.
А ти, мабуть, Ліна.
Рада знайомству.
Я теж.
Лоре на кухні.
Завтра в нього відбір.
Для нас.
Дякую.
Проходьте, прошу.
Овва.
Пахне чудово.
То це правда, ти шеф-кухар.
Ну, твоя італійська досить непогана.
Дякую.
Так, я намагаюся
експериментувати.
-Для кулінарної школи? -Так.
Завтра останній відбір у Флоренції.
З того, що я бачу, гадаю, у тебе все вийде.
Гей, ви.
Молодь. Допоможіть. Маю для вас роботу.
-Добре. -Ти теж. Поквапся.
-Поквапся. -Так. Уже йду.
Ліно, це нонна. Нонна, Ліна.
-Приємно. -Привіт.
Це
основа
знаменитого фісташкового джелато нонни.
-Овва. -Так.
Воно легендарне.
Любиш джелато?
Так, я люблю морозиво.
Морозиво?
Мікеланджело — малюнок?
Караваджо — каракулі?
Нонна, спокійно.
-Вибачте. -Ні, усе гаразд.
Усе гаразд, просто в джелато не буває наповнювачів.
Треба збивати
дуже сильно й швидко, аби не змерзлося.
Спробуєш?
Так, звісно.
Старайся.
З пристрастю.
Круто те,
що наше джелато має лише п'ять інгредієнтів.
Вершки, молоко,
цукор, фісташки й п'ятий…
П'ятий — секрет.
Так, я знаю.
-І? -Я не планував їй казати.
А можна спробувати?
Дай вгадаю, це
ваніль.
-Ні. -Ну гаразд.
Кориця?
Добре.
Я спробувала.
Добре.
Ось так.
Добре.
А тепер глибше.
Пам'ятай, Лоренцо.
Це танець між партнерами,
обидва з яких поважають те, що пропонує інший.
Так.
Краще.
Боже.
Я вам завадила?
Боже.
Ні, Джорджіє.
Ми робимо джелато.
Я бачу.
Дай вгадати.
З пристрастю?
Завжди з пристрастю!
Відколи я не збиваю джелато?
Ти ненавидиш збивати джелато. Щоразу…
Ненавидиш? Це щось новеньке.
Негарно казати таке іншим людям, Лоренцо.
Чому ти стоїш там, наче варена картопля?
Що?
Вибач.
Я краще піду.
Вибачте.
І хто тепер збиватиме джелато?
Ось і я.
Отже, це салат із ячменю та песто.
На вашій тарілці — мінікекси з лазаньї.
А це смажені цукіні
з соусом із трюфелів та каперсів.
А на десерт, звісно,
відоме фісташкове джелато бабусі.
Будьмо.
За нас.
І за те, що я старію.
-За нас. -За тебе, дідусю.
За нас.
Тобі треба з нею поговорити.
-А тобі треба бути менш очевидною. -Облиш.
Чому ви це робите?
Шепчетесь за спиною.
Думаєш, я не знаю, що відбувається за моєю спиною?
Що відбувається за твоєю спиною?
Як перегони, Джорджіє?
Джорджія бере участь у перегонах Moto GP. Вона в офіційному рейтингу.
Друге місце минулих вихідних.
-Овва. -Вітаю, молодець!
-Вітаю. -Чудово.
Ну, програш є програш.
Я ніколи не програю.
Ло.
Де кедрові горішки?
-Замість них використав горіхи макадамії. -Мамо! Він має вразити суддів.
Потрібно внести якісь зміни.
Це «Роял».
Їм потрібні класичні рецепти.
Професоре, хіба не ви казали,
що Лоренцо треба сміливіше самовиражатися?
Мамо, серйозно?
Я твердо вірю, що в глибині душі Лоренцо — бунтар.
Цей песто дуже смачний!
Маєте на увазі, як людина, яка в глибині душі брехун?
Обожнюю твоє песто, Лоренцо.
Не так сильно, як я.
Він хоче відкрити ресторан і назвати його «Аль Контраріо».
Усе подаватиметься навпаки. Спочатку десерти, потім закуски.
Ну… мамо, побачимо.
-Побачимо. -Лоренцо.
Слухай своє серце.
Дякую, мамо.
Вип'ємо за це.
-За серце. -За пристрасть.
За серце.
Шкода, що в деяких з нас немає серця.
Господи, Ліно. Можемо поговорити про це після обіду?
Ні, не можемо.
Перепрошую.
Я не хочу засмучувати
цю чудову сім'ю.
Але в мене більше немає чудової сім'ї,
тому я не можу зрозуміти, як у мене може бути батько,
який навіть не спромігся з'явитися в моєму житті,
навіть коли жінка, яку він кохав,
померла.
Вибачте. Смачного.
Іди.
Іди, уже!
Так, добре. Я йду.
Перепрошую.
Я просто не розумію.
Як ти міг не сказати мені?
Тому що…
я не твій тато.
Ти серйозно збираєшся заперечувати…
Не знаю, що написано в щоденнику, але я можу пообіцяти тобі,
що це фізично
ніяк неможливо.
Але ти вибачився перед нею за те, що не приходив…
Дурниці. Ні.
Ні, я вибачався, бо…
Я вибачався,
бо кохав її.
Я закохався майже одразу, коли вона приїхала, але…
Але в мене не вистачило духу, щоб зробити хоч щось,
поки не стало вже пізно.
То,
якщо це не ти…
-То Ікс… -Його звати
Матео Фоссі.
Він був її професором фотографії,
мені б не хотілося казати це,
Ліно, тобі…
без нього краще.
Вибач, що не сказав раніше,
але твоя мама
зателефонувала Френ,
і чомусь вона хотіла, щоб ти дізналась про це сама.
Хочеш, я його відлякаю? Це один з моїх талантів.
Ні, я розберуся.
Алессандро,
іди додому.
Будь ласка.
Прошу, Ліно, можна я скажу дещо?
Вона стара подруга.
Ми давно домовилися. Не знав, як скасувати все.
Але можна просто
скасувати.
Знаю, та між нами нічого немає.
Я облажався, та це востаннє.
Ні, зараз просто
невдалий момент.
Добре.
А зараз?
Зараз вдалий?
Ліно, ти мала рацію, коли казала, що не можеш мені довіряти.
Може, тому що в мене ніколи не було того, кому можна довіряти?
Вибач.
БАБЕЛО МАТЕО ФОССІ
ФОТОГРАФ
ФЛОРЕНЦІЯ МИСТЕЦЬКА ГАЛЕРЕЯ DE FOSSI
-Привіт. -Привіт.
Що?
Їдеш до Флоренції?
Так.
Незаплановано.
Класно.
У тебе сьогодні відбір.
-Так? -Так.
Мами мали відвезти мене,
та нонна теж хотіла поїхати, а потім і нонно.
Надто шумно.
Так.
Прошу пробачення
за вчорашнє.
Твої страви неймовірні.
Непогані.
Нонна має рацію, краще дотримуватися класики.
Гей.
Усе добре?
Вона нічого про нього не розповідала?
Ні.
Гадаю, тепер я знаю, чому.
Він просто кинув її.
Можна спитати?
Чого ти очікуєш після розмови з ним?
Я не знаю.
Може, люди змінюються?
Може, він хотів мене знайти?
Моя мама приїхала сюди,
і думала, що її життя повністю зміниться.
А потім
їй довелося забути про все,
що вона любила.
Через мене.
Ні.
Навіть не знаю.
Судячи з того, як ти про неї говориш, здається,
що це ти була тим всім, що вона любила.
Можна принести лише одну готову страву на відбір.
Візьми це. Це джелато.
-Що? Ні, я не можу це взяти. -Так.
-Здається, я маю ложку. -Що?
Ось ложка.
Це не проблема.
У мене є ще одне.
Лоренцо, я справді не в настрої.
У цьому й суть.
Повір мені.
Тобі стане краще після джелато.
Добре, гаразд.
Я спробую.
Чорт забирай.
Дуже смачно.
Боже.
-Смачно? -Боже.
Що, у біса, за секретний інгредієнт?
Нонна каже:
«Ти знаєш, коли знаєш».
Наступна станція: Флоренція.
Гей,
мій відбір після обіду.
Я можу провести тебе до галереї
або показати Флоренцію.
Так. Що завгодно, щоб відкласти це.
Гаразд. Сюди.
-Так? -Так.
Тобі там дуже сподобається.
-Боже! -Знаю.
Cфольятелла.
Боже!
Це моє улюблене місце у Флоренції.
Знала, що все це надходить від місцевих фермерів?
-Так? -Це важливо.
Я все зволікаю,
але було весело.
Так.
Можна спитати?
Що між вами з Джорджією?
Глянь на це.
Діаманти кухні.
Трюфелі.
Вони дуже рідкісні.
Щоб виростити цього малюка,
потрібно близько шести років.
Гидота.
А спори грибів можуть спричиняти гострі респіраторні захворювання.
-Просто кажу. -Я не хочу знати. Це мистецтво.
Повірю на слово.
Хай там як,
ми з Джорджією
дружимо з дитинства.
Два роки тому ми почали зустрічатися.
-Ось і все. -Так.
Ми завжди були разом у школі,
та в неї програма перегонів у Болоньї,
а стосунки на відстані це складно,
тому в кінці літа ми…
Шкода це чути.
А що між тобою і Алессандро?
Я…
Це було…
Між нами нічого немає.
Ви не любите один одного, так?
Так.
Гей. Вибач.
Я дратую.
Ні. Вибач, просто…
Колись ми були друзями, у середній школі, але…
У першому класі старшої школи Марко Річчі,
новий друг Але,
справжній козел, був у їдальні,
де працює моя мама,
і він в очі назвав її
лесбухою.
А Але стояв там,
дивився на мене
й нічого не зробив.
-Боже. -Ну,
я не дуже вписуюся в його оточення.
Ліно, уже дуже пізно.
Мені треба йти, й тобі треба йти.
Бачиш ось ту вулицю? Через квартал його галерея.
Я передумала.
Я не піду.
-Що? Ні! -Я не можу.
-Це дурний задум. -Ні.
Слухай.
Ти йдеш.
Тільки це має значення.
Якщо він не побачить тебе,
то це його втрата, що він не познайомиться з вражаючою, дивакуватою,
душевною, повною радості Ліною,
якою ти є.
Добре.
Побачимось на вокзалі.
Так.
-Хай щастить. -Хай щастить.
Лоренцо.
Так?
Говард має рацію.
Не бійся бути собою.
Яка різниця, що ти не впишешся в натовп?
Не виправдовуйся.
Будь іншим, роби навпаки.
Ти так добре готуєш,
що в потязі
в мене буквально був оргазм від твого джелато.
Ти така дивна.
Не уявляєш наскільки.
Обіцяєш?
Обіцяю.
Іди.
Вітаю.
Ласкаво прошу.
Прийшли зареєструватись на курси фотографії?
Ні.
Я
прийшла…
Перепрошую, пані?
Усе гаразд?
Я б
хотіла побачити пана Фоссі.
Так. А ви хто?
Його дочка.
Наступний Лоренцо Феррацца.
Доброго дня, шефе.
Доброго дня, пане Феррацца.
Вітаю з тим, що ви так далеко дійшли.
Яку страву ви привезли з дому?
Ну, я приготував домашнє джелато,
та його немає.
Я хотів поімпровізувати для вас.
І я хотів зробити щось непередбачуване,
щось навпаки, у мене такий стиль.
Використовуючи тільки ці інгредієнти.
Чому? Що не так з нашою кухнею? Вона передбачувана?
Добре, що ви тут, пане Феррацца.
Ви нарешті прийшли врятувати нас і зробити щось навпаки.
Ні, шефе, звісно ні. Я просто хотів…
Ні, будь ласка. Імпровізуйте.
Час пішов.
-Знаю. Та вона сказала, що це її мама. -Ні, я сказав ні.
-Пане Фоссі… -Ні.
Вибачте.
Я думала, пан Фоссі тут, але він пішов на зустріч.
Скажу йому подзвонити вам.
Що ви робите?
Вам не можна туди!
Ви не можете взяти це.
Та невже?
Привіт.
Що ти йому сказала?
Ні, це був дурний задум.
Мені дуже шкода.
Нічого.
Як твій відбір? Як усе пройшло?
Ні.
Лоренцо, ні. Це просто…
Як ви кажете «до біса»?
До біса їх усіх.
До біса їх.
До біса їх усіх.
Шкода, що ти не пройшов відбір.
Мою основну страву назвали «непоганою, але не видатною».
Вони мали рацію.
Я злякався. Я не послухався твоєї поради.
Ні.
-Вони помиляються. Вони зрозуміють. -Ні, я все зіпсував. Але…
Ліно, я не хочу зіпсувати й це.
Те, що між нами.
Гадаю,
ми обоє були…
це було помилкою.
-У тебе є дівчина. -Я знаю.
-Я не живу тут. -Я знаю.
Усе надто заплутано. Але…
хіба кохання не таке?
Сьогодні складний день.
-Я просто… -Усе гаразд.
Усе гаразд.
-Можна зайти? -Так.
Чув, що ти була у Флоренції.
Відстій. Він козел.
Тепер усе гаразд.
Про що вона, у біса, думала?
Усі помиляються.
Хоча
ти тут.
Якби тебе не було,
це було б великою помилкою.
Я їду в понеділок.
Я все ще можу почати семестр раніше
і випереджатиму розклад на осінь.
Ліно…
Це було чудово
й усе таке,
але я просто хочу жити далі.
Дякую за це,
але можеш забрати це.
Це все?
Ти просто відпустиш її?
Я не думаю, що можу змусити її лишитися.
Ти і її маму відпустив,
і 18 років ти про це шкодував.
Я бачила, як ти перестав зустрічатися,
малювати, жити,
бо ти почувався відповідальним.
Я не можу бачити це ще 18 років!
Ти не розумієш?
Гедлі прислала Ліну не для того, щоб знайти того боягуза,
а щоб знайти тебе.
Франческо.
Добре.
Іду.
Вітаю?
Перепрошую.
Не підкажете, де тут гарячі італійці?
Едді!
Боже!
Боже.
Як? Чому?
Що ти тут робиш? Як ти…
Гові — ось як.
Це все Гові.
Гові — і я тут.
Він зателефонував і сказав, що ти збожеволіла й хочеш поїхати.
Мама дала Френні список екстрених контактів.
-І я дівчина зі служби порятунку. -Боже.
Народ… Чому?
Бо тепер ти нікуди не їдеш.
Добре.
Хочу піцу, каннолі й гарячих італійців! Негайно!
А вона мені вже подобається.
Молодець.
Дивися, що зробила твоя мама. Звела нас усіх разом.
Сім'я.
І Гові!
Мені подобається.
Йому забракло сміливості навіть глянути на мене.
І це мій тато…
Я знаю дві речі:
перша — ці каннолі дуже смачні.
І друга — до біса його.
Так, Лоренцо теж так сказав.
Обожнюю Лоренцо!
Займись ним, дівчинко.
Ну, у нього є дівчина.
Дівчина — не стіна. Розумієш, про що я?
Це жалюгідно.
Кілька годин тому я була в захваті від Алессандро,
аж тут уже цілуюся з…
Обожнюю Алессандро!
Ти не допомагаєш!
-Він такий гарячий. -Едді.
Слухай, Ліно, добре.
Просто обери одного. Добре?
Якщо ти цього не зробиш,
то ввечері буде дуже ніяково.
Едді, ввечері?
Випускний вечір у будинку Алессандро.
Він написав мені. Тобто тобі.
Боже, я скоро тебе вб'ю.
Ні, я не піду.
Чекай.
Ти думаєш, що я притягнула сюди свою дупу,
щоб не піти на вечірку з купою гарячих італійців,
і не допомогти тобі культурно зануритися в середовище?
Ліно.
Тебе тут не заміж видають. Добре?
Просто обери когось!
Розумієш? Занурся.
Ти ж знаєш, я не занурююсь, Едді.
Ліно.
Я тебе колись підводила?
Коли?
-Ніколи. -Ніколи!
Тож, якщо ти впадеш — я тебе піймаю.
Добре, ми підемо.
Так! Ми порвемо це місто.
Не можу дочекатися. Каннолі, паста, піца.
-Хлопці. Купа хлопців! -Ти перераховуєш усе.
Двадцять четверте серпня.
Я довго не писала,
бо намагався розважитися хоча б раз.
Я люблю Італію.
Мені подобається
місцева культура,
і я стараюся насолодитися останніми днями тут.
І мені вдалося.
Зокрема, з однієї причини.
Завдяки Говарду.
Я була такою дурепою.
Він милий, добрий, кумедний
і надзвичайно розумний.
Але в нього попереду неймовірна кар'єра в Римі,
і він має залишатися тут.
В Італії є одна традиція:
якщо прикріпити замок до одного з мостів
а ключ кинути у Тибр,
то ваше кохання триватиме вічно.
Хоч я і відпустила Говарда, але я збережу ключ
і носитиму його з собою
довіку.
ГЕДЛІ
Він живе тут?
Так. Живе.
Овва!
Звісно, Лоренцо милий і все таке, але бляха!
Просто кажу.
Гей.
Усе добре?
Так, усе добре.
Я обрала.
Це…
Так.
Так, дівчинко. Так!
Радий, що ти тут.
Я теж.
-Алессандро, хочу познайомити тебе… -Дай вгадаю. Едді?
Так. Тілоохоронець Ліни, що надирає дупи, і я поламаю тебе, якщо ти знову
обманеш мою подругу. Зрозумів?
А тепер де всі твої гарячі друзі?
На танцмайданчику?
Будь з ними м'якше. Добре?
Дякую!
Гей.
Тож, Але,
у мене був час подумати,
і я зрозуміла,
що ти мені подобаєшся.
Зупинимось на цьому?
Алессандро.
Ти завжди вдаєш дико
й шалено щасливого,
та ми обоє знаємо,
що це неправда.
Я не засуджую, але
якщо ти не можеш іти за власними бажаннями, хіба в нас щось вийде?
Ну, моя сім'я…
Деякі речі не так легко змінити.
І, щиро кажучи, я не думаю, що чесно ставити таку умову для нас.
І я маю на увазі нас.
Я знаю, що тобі потрібно.
Жити далі й забути минуле.
Ми схожі, повір мені.
Хто тут у нас!
Джорджіє, ти тут з Лоренцо?
Це було б неможливо, бо його тут уже немає.
-Через неї. -Що?
-Стоп, що? -«Стоп, що?»
Ця повія поїхала з ним до Флоренції та цілувалась!
Якого біса? Лоренцо?
Ні! Це неправда.
Ну, частково правда,
але не хронологічно.
Це був поцілунок через стрес.
Секундочку. Він пішов через тебе.
Боже, я тупо ненавиджу американців!
Пішов? Куди пішов?
-Їде до Парижу. -До Парижу?
Так. Він вступає до кулінарної академії.
Він сказав щось типу: «Хто не ризикує, той не п'є».
Коли він поїхав?
Щойно. Він поїхав на вокзал.
Ти не розумієш?
Ми обоє зіпсовані, ідеальна пара.
Ми схожі, Ліно.
Оце ти знайшов, чим переконувати?
Гаразд.
Вітаю.
Мені потрібне таксі, прошу.
-Прошу. -Ліно!
Якого біса?
Лоренцо сідає у поїзд!
Лоренцо не володіє половиною Італії!
Едді, облиш!
Добре.
Мені потрібно на вокзал.
-Я розберусь. -Що?
Едді, ні.
Ні.
Це жахлива ідея.
Рим — це як NASCAR, але крику більше.
Ліно.
З коханням приходить ризик складних переломів.
Залізай. Ми зробимо це.
Добре.
Але я за кермом.
Енергія королеви. Люблю таке.
Боже.
Едді, треба, щоб ти казала, куди їхати.
Точно. Я не знаю… Ліно!
Що ти робиш?
Боже! Ми тут помремо!
-Їдь прямо. -Це кільце.
Як мені їхати прямо?
Геть з дороги!
Ти божевільна? Обережно!
Хто вчив їх водити?
Поверни праворуч!
Як зупинити цю штуку?
Де підніжка?
Вибач.
Дякую.
Лоренцо!
-Ліно? -Лоренцо!
Що ти тут робиш?
Привіт.
Рада тебе тут бачити.
Він дуже милий.
Так, я знаю!
Це…
Це Лоренцо.
-Едді, Лоренцо. -Вітаю.
-Ми мало не померли через тебе. -Це правда.
Чому?
Я краще піду.
Залишу вас удвох.
-Займайтеся своїми справами. -Якими це?
-Бувай! -Бувай.
Що відбувається?
Усе гаразд?
Чи все гаразд?
Ти досі нічого про мене не знаєш?
Усе добре. Я чула, що ти їдеш до Парижу.
-Так. -Овва.
-Я спробую зробити все по-своєму. -Овва!
До біса їх, так?
Так! До біса їх, до пекла й назад, тих клятих сучих синів!
Боже.
Овва.
Дуже перепрошую.
Не знаю, звідки це взялося.
Зараз у мені вирує адреналін.
Лоренцо.
Коли я поцілувала тебе,
чи ти поцілував мене,
не впевнена, хто зробив це першим…
Річ у тім,
що це не було помилкою.
Не було.
То, ти і я…
Я хочу сказати,
що після смерті моя мама
допомогла мені зрозуміти,
що робити щось неправильне,
або навіть правильне, у невідповідний момент —
це не, те що можна
скасувати.
Маю на увазі,
я думала, що мені потрібно обирати
між тобою і Алессандро, та… Вона хотіла, щоб я приїхала сюди
й знайшла себе.
Тому
зараз мені потрібно
обрати себе.
Дратує, що навіть коли ти повідомляєш погані новини,
тобі вдається бути приголомшливою.
Успіхів.
Тобі теж.
Ти все зможеш.
Дякую.
Двадцять сьоме серпня.
Я їду сьогодні.
Щиро кажучи, я нажахана.
Але я готова.
І ти теж, дочко,
усім серцем бажаю тобі,
щоб ти прожила повне й сміливе життя,
як справжня італійка.
Я спробую, мамо.
Тож дякую, Італіє.
Ти дала мені
нове життя,
і нову ціль.
Я ніколи не забуду тебе,
моє перше кохання.
Це тобі.
Усе гаразд?
Гадаю, зараз я знаю,
чому вона ні з ким не зустрічалася.
Вона вже зустріла того самого.
ГЕДЛІ
ГОВАРД
Я дуже сумуватиму за тобою.
Гові.
Вона хотіла, щоб я приїхала сюди й розібралася в собі,
і,
гадаю, я досі розбираюся.
Я вирішила відкласти навчання.
Я залишаюся.
Ліно.
Якщо бути батьком — це про зачаття, то…
Але якщо це означає безперервно й ірраціонально
турбуватися
про тебе,
бажати тобі тільки найкращого,
й думати, як фізично зашкодити хлопцям, які хочуть з тобою зустрічатися,
то мені б дуже хотілося,
щоб ти вважала мене названим батьком.
Дякую,
тату.
Ніколи не думала,
що останнє бажання моєї матері дасть мені нове життя.
Минув рік, я ще не у всьому розібралась.
Але я змирилася з цим, хоч раз у житті.
Тому що я також знайшла дещо в Італії,
у старій камері,
яку подарувала божевільна хрещена,
зі справжнім батьком.
І для себе.
Ти мала рацію, мамо.
Перше кохання ніколи не забувається.
Ґрета!
Ходять чутки,
що якась американка завжди приходить і здає їх.
Їм довелося закритися.
Лоренцо! Що?
Овва, глянь на себе!
Ґрета вийшла на пенсію.
Хтось інший купив це місце.
Ні! Я обожнюю це місце.
Це так сумно.
Тут працюватиму я.
НАВПАКИ
Боже.
Доопрацюю заклад детальніше, як закінчу навчання.
Це божевілля, Лоренцо.
Я рада за тебе.
Дякую.
А ти? Що…
Ти була тут увесь цей час?
Так. Академічна відпустка.
Я відвідую кілька занять.
Ну, було…
Було приємно побачити тебе.
Так. Взаємно.
Бувай.
Ліно!
Усе добре?
Так.
Деякі речі не змінюються.
Добре.
Ти мені подобаєшся такою.
Слухай,
нонна сьогодні готує вечерю.
Вона зробила джелато. Хочеш прийти?
Їхатимемо на мотоциклі смерті.
Вибач, Лоренцо.
Ні.
Добре.
Їхатимемо
на моєму мотоциклі.
До речі, я дізналася, який секретний інгредієнт.
Краще пізно, ніж ніколи.
Переклад субтитрів: Соломія Сорокотяга