Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Guillaume, most fokozatosan visszatér a tested öntudata,
és kilép ebből az állapotból.
Visszaszámolok háromtól nulláig.
3, velem vagy itt és most.
2, hagyod, hogy a hangom vezessen.
1, kinyitod a szemed.
Nulla...
Jól vagy?
Bravó, Louise! Tökéletes volt!
Maga pedig, Guillaume, kiváló kísérleti nyúl.
Na jó, gyerekek, akkor foglaljuk össze!
Jól csinálta!
MASZTÉMA
Reggel a legnehezebb,
amikor felhúzzák a reluxát, és ezt látom magam előtt:
az ösvényeket, a hegyet...
Mert éjszaka a hülye tablettái miatt mindent elfelejtek,
és ébredéskor normálisnak hiszem magam, aztán tessék, ilyen vagyok.
Soha többé nem fogok járni.
A kurva életbe! Hegyi vezető akartam lenni, hegymászó...
Mit tudom én, síoktató. Azzal jól lehet csajozni.
Most mire vagyok jó? Mindennek lőttek, amit szerettem.
Lehet, hogy mindennek, amit szerettél,
de annak nem, amit szeretni fogsz.
Nézz magadra, Elias, élsz!
Hát, hogyne. De jó! Egy zacskóba szarok.
Ez is annak az életnek a része, amit ki kell találni. Egy másmilyen élet.
Olyan élet, amiben soha többé nem áll fel?
Vagy mindennap újra kell építkezned.
Ez is egy út. Hidd el, ez is egy bátor felfelé menet.
Na, jó. Nem zavarlak tovább. Jövő szerdán találkozunk?
Szólj, ha korábban szeretnéd.
Nem, jó lesz. Szerda a gyerekek napja.
Az örökké szüzek napja.
Viszlát!
Elias a teljes zavar és a derűsebb szakaszok között ingadozik.
Ahogy mi mindannyian, azt hiszem.
A traumatikus eseményre emlékezés már nem spontán:
Az ápolók megfigyelték, hogy csökkentek
a pánikrohamok ébredéskor, és még inkább lefekvéskor.
Ellenben ezek továbbra is reaktívak.
Például elviselhetetlen neki a főút zaja,
többször is szobát kellett cserélnie.
Minden érzés, ami a balesetre emlékezteti: hangok, szagok, képek,
azonnal neurovegetatív hiperreaktivitást váltanak ki belőle,
valamint a tehetetlenség érzését,
amitől Elias órákra cselekvésképtelen lesz.
Egy hónapot adtunk magunknak, és ha addig rendben zajlik a folyamat,
a hiperérzékenysége és az alvásproblémái fokozatosan megszűnnek.
És ha nem?
Ha nincs érzékelhető javulás?
Valami biztos lesz.
Louise!
Már akartam... akartuk mondani,
mennyire örülünk, hogy nálunk vagy a kórházban.
Azt hiszem, egy új arc mindenkinek jót tesz itt,
egy új munkamódszer...
Ha jól tudom, Loubiere praxisát kaptad meg.
Már ezer éve nyugdíjba ment.
Nem gondoltuk volna, hogy talál maga helyett valakit.
- Sikerült jól berendezkedned? - Sikerült, igen.
Mindenesetre bármikor hívj nyugodtan!
Tudom, a környék kicsit kemény tud lenni.
- Egy korodbeli lánynak... - Minden rendben.
Tudod, nem azért jöttem, hogy bulizzak.
Laurence!
Köszönöm, kedves tőled.
Szia!
Hallom, te vagy az új pszichiáter.
Van egy problémám, doktornő.
Beszélni nincs kedvem, de szeretném, ha meghallgatnál.
Érted, mire gondolok.
- Ez a te számod? - Nem.
Egy állatorvosé, ő jobban megérti az esetedet.
Jó napot! Két új üzenete érkezett.
Louise, De Maistre vagyok, egy duplán szerencsétlen ember.
Az elköltözésével elvesztettem egy remek asszisztenst,
és egy kedves barátot. Alkalomadtán hívjon fel!
Halló? Halló, Wimens doktornő?
Nincs senki?
Akkor majd később próbálkozom.
Liblisnek hívnak.
Találkozni szeretnék önnel.
Halló, François? Louise vagyok.
Na? Hogy ityeg a fityeg ott fent?
Minden rendben. Legalább nem kell elviselnem a pillantásokat,
meg ahogy összesúgnak. A munkámra koncentrálhatok.
Az itt is lehetséges lett volna:
túl nagy figyelmet fordított a folyosói pletykákra.
Louise! Nem győzöm elismételni:
tökéletes volt a hipnózis szeánszon. Ami történt...
Az én felelősségem volt.
François, megígérte, hogy meglátogat, nem?
Csak négy óra autóval, megbeszélhetnénk valamikorra.
Emlékszik az időbeosztásomra, Louise?
Gondolja, hogy a kedvem...
Minden csapatunk kiszálláson van. Hagyjon üzenetet a számával,
és feltétlen visszahívjuk.
Jó estét! Elment nálam az áram.
Ide tudnának jönni sürgősen?
Louise Wilmens vagyok,
a Place des Fetes utolsó házában lakom a szökőkút mellett. Köszönöm.
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
Sajnálom, az éjjel visszajött az áram.
Nem villanyszerelő vagyok. Üzenetet hagytam a rögzítőjén tegnap este.
Egy konzultáció miatt.
Liblis úr, ugye?
Sajnálom, de csak időpontra jöhet.
Hívjon fel délután, jó?
Doktornő! Szükségem van rá! Most.
Nem bánom, de csak kivételesen.
- Ad nekem két percet? - Semmi gond.
Liblis úr!
Nem gomba, ne aggódjon! Lehet, hogy salétrom,
ha szivárog a víz. Esélyes, hogy így van.
Jön, Liblis úr?
A fennsíkról jövök.
Les Pierres Plantées. Ismeri?
Tudom, nem lehet ismerni.
Kemény vidék az odafent.
De én elvagyok. Jól érzem ott magam, mert...
Várjon, Liblis úr! Kérem, ne ugorjuk át a szakaszokat!
Köszönöm.
Szóval a Pierres Plantées-n lakom, a szüleim tanyáján.
Ők már egy ideje meghaltak. Már csak én élek ott.
De én szeretek egyedül lenni az állatokkal.
Amikor más emberek vannak... Az emberektől szorongok.
Egy ideje félek. Rémálmaim vannak, azt hiszem.
Mintha dolgok történnének éjjel, és amikor felébredek,
mintha nem is aludtam volna. Semmihez sincs erőm.
Mindenféle képek vannak a fejemben. Borzalmas képek.
Mintha skizofrénia... hebe...
- Hebefrénia lenne? - Hebefrénia. Ez az.
Liblis úr, előttem járt már más terapeutához?
Esetleg az elődömhöz, Loubiere doktorhoz?
Jártam, de egy másikhoz, a városba. Graven doktornőnek hívják.
Csak az a gond, hogy nem akar többé fogadni.
Hogyhogy?
Nem tudom. Egyszer csak nem válaszolt. Mintha nem akarna meggyógyítani.
Mintha elijesztettem volna a hipnózis után.
- A hipnózis után? - Igen.
Liblis úr, ki irányította hozzám?
Doktornő! Szeretném újra elkezdeni. Megkönnyebbülök tőle.
Mert a hipnózis után esténként aludtam.
Sajnálom, Liblis úr, de a hipnózis nem old meg semmit.
- De. - Nem. Az csak egy eszköz.
Nagyon vitatott az alkalmazása a pszichiátriában.
Persze mindig talál valakit, aki alkalmazza a hipnoanesztéziát
egy műtét előtt, vagy a hipnoanalgetikát fájdalom esetén.
Igen, erről van szó: fáj! És csak a hipnózistól múlik el.
Mert ha ez így megy tovább, kinyírom magam.
A hipnózis eltünteti a képeket, és ennyi.
Jó, akkor haladjunk szép sorjában! A halottakkal....
Pszichiáter vagyok, nem varázsló.
Azt javaslom, találkozzunk a jövő héten.
Ugyanezen a napon ugyanekkor megfelel önnek?
Meglátjuk, mit tehetünk azokkal a...
Azokkal a "képekkel".
Akkor pénteken, doktornő.
Anyám nem érti meg, hogy szükségem lenne
kicsit több időre a férjemmel. Kedves, de...
És amikor az ágyban vagyunk...
- Kicsit invazív... - Induláskor állok ott...
- Nem kért belőlem... - Mint egy hülye...
Tudom, anyám mondta.
Ha odamegyek, és nem ismer meg...
Nem sikerül. Tessék, elment...
Mit mondjak neki?
Szia, papa! Én vagyok az.
Bosszant.
Nagy űrt hagyott maga után.
Maga után...
Űr.
Meg tudja érteni, doktornő, az űrt?
Jó napot! Ön Graven doktornő rendelőjét hívta.
Kérem, hagyja meg a számát, és később visszahívom.
Graven doktornő? Louise Wilmens.
Sajnálom, tudom, vissza kellett volna hívnom,
de az ülésünk után minden egy kicsit zavaros volt.
De most mint kolléga és terapeuta hívom.
Felkeresett a rendelőmben egy régebbi páciense,
szeretném, ha beszélnénk róla. Megtenné, kérem, hogy visszahív?
Köszönöm.
Jó estét, itt megint Louise Wilmens.
Sürgős üzenetet hagytam tegnap este áramkimaradás miatt,
de még mindig nem jelentkeztek. Próbáljanak meg visszahívni, vagy...
A kurva életbe! Csináljanak valamit!
- Jó estét! - Jó estét, doktornő!
A pénztárnál kifizetem.
Jól vannak a zavart kobakok?
Tessék?
Az emberek... A lököttek, akik magához járnak. Innen is látni.
A férjemmel azon gondolkodtunk, miket mesélhetnek magának.
Nem mondhatom el, mert utána rettegne.
A kurva életbe!
Hogy kerül ide, François? Azt hittem, nem tud eljönni.
Örülök, hogy látom.
Mondja csak, Louise, visszatérve az új páciensére...
A környék terápiás sivatagát elnézve ne csodálkozzon, hogy az a Théo...
Liblis.
...ugyanahhoz az analitikushoz járt, mint maga.
Merő véletlen. Majd meglátja, amikor megbeszélik
Liblis úr esetét.
Az viszont aggaszt, hogy már nem jár Gravenhez.
Ami a páciensemet illeti, aki hipnózist követel,
mit tanácsol?
Borderline pasas pszichotikus epizódokkal.
Gondolja, hogy érdemes megfontolni a hipnózist,
szorongásoldókat, stimulánsokat
úgy, hogy el se kezdtük a valódi terápiás munkát?
Vigyázzon! A Guillaume halála miatti félelmei torzítják az ítélőképességét.
Maga igazi és ritka tehetségű pszichiáter, Louise,
ne kételkedjen benne!
Köszönöm, professzor úr!
Hogy rohan az idő!
Még elkésem a megbeszélésről az főorvosával,
márpedig tudja, ő milyen.
Tudod, doktornő, a környéken megünnepeljük a jogsit.
Az Apothéose-ban ünnepeltük, lent a völgyben.
Hétvégén ott jövünk össze a haverokkal.
Én is piáltam. De rendesen! Clara is pillanatok alatt kiütötte magát.
Elaludt a fotelban.
Záráskor ki akartak tenni minket.
Úgyhogy betettem a kocsimba. És képzeld,
még az övét is becsatoltam!
De...
A kórházban tértem magamhoz.
Nem éreztem a karomat, nem éreztem a lábamat,
semmit sem éreztem.
Csak a fejemet. És amikor elmondták Clarát,
még csak nem is sírtam. Még azt sem. Már nem tudtam sírni.
Csak meg akartam dögleni helyette.
De nem ez történt.
Clara meghalt, te pedig élsz.
Az egyetlen jó kérdés: mit kezdesz ezzel?
Mivel mit kezdek? Nem látod, hogy egy kibaszott növény lettem?
Gyere, vedd át a helyem csak öt percre!
Gyere, vedd át! Ne röhögtess!
Nézd meg: néhány hónap után tudod használni a felső végtagjaidat.
- Minden lehetséges még, és.... - Menj a pokolba!
Örömmel tenném, de nincs meg a száma.
Nem kell ez. Bármilyen számot meg tudsz szerezni.
Ha meghaltam volna, a mennyországba vagy a pokolba kerültem volna?
Nem tudom. Mindenesetre jó jel, ha ezen gondolkodsz.
Azt jelenti, hogy élsz.
Köztünk szólva kicsit unalmas lehet a mennyország.
Az ilyen lányok, mint te, nem odafent végzik.
Na jó, doktornő, akkor jövő szerdán uzsonnaidőben.
Jó!
A pasikat is ilyen gyorsan elhasználod, mint az aksikat?
Nem mindennap látni, hogy mosolyogsz.
Szörnyű, mennyire búskomornak találhattok.
Nem, nem búskomornak. Csak majdnem.
Eljössz hozzánk egyik este vacsorára?
Nem lesz az évszázad vacsorája,
de a párom és a gyerekek, örülnének, ha megismerhetnének.
És neked is egy kis változatosság lenne.
- Jó, rendben. - Szuper!
De egy feltétellel: ha mondasz egy jónevű borkereskedőt,
mert nem bírom tovább a kotyvasztott Marcillacot.
A következőt, aki azt ajánlja, kiherélem.
Rendben.
A fennsíkról jövök.
A Pierres Plantées-ról. Ismeri?
Mert ha ez így megy tovább, kinyírom magam.
- Javszer 24/24, jó estét! - Jó estét, itt Louise Wilmens.
Önök hogyan értelmezik azt, hogy "sürgős"?
A biztosíték...
Nem ártana felcsapni.
Ennyire hülyének nézek ki?
Az volt az első, amit ellenőriztem.
Tessék, a magáé.
Köszönöm, Mademoiselle Wilmens.
- Nincs mit... Monsieur? - Guillaume.
Csak Guillaume.
Köszönöm, Guillaume.
El vagyok átkozva.
Nahát, doktornő! Mit szaglásztál te nálam?
- Mit keresel? - Ki maga? A kurva életbe!
Nem ez a jó kérdés.
- Azon gondolkodj, ki vagy te! - Engedj ki, te elmebeteg!
Igen?
Jó estét, Liblis úr! Itt dr. Wilmens.
Doktornő?
Remélem, nem zavarom, csak felborult a beosztásom,
és megkérdezném, tudna-e hamarabb jönni?
- A hipnózis miatt? - Ez már rögeszme!
Igen, az.
Az jó, a rögeszmék a munkám.
Várom holnap, hogy megbeszéljük.
Remek!
- François? - Louise! Már kezdtem aggódni.
Visszahívhatom később? Egy pácienst várok.
A hangjából ítélve fogadni mernék, hogy a hipnózisost.
- Vagy nem? - Bocs, de csengetnek.
A páciensem lesz az. Ígérem, mindenről beszámolok.
- Liblis úr! Megijesztett. - De hiszen megbeszéltük, hogy jövök.
És? Hogy van ma reggel?
Rosszabbul.
Minden éjjel rosszabb lesz. Tudja, a rémálmok...
Megélem őket. Szenvedek. Igaziból.
Úgy érti, megszűnt a határ a rossz álom és a valóság között?
- Hogy folyamatos a fájdalom? - Hipnózist akarok.
Liblis úr, pszichiáter vagyok, nem tehetem.
Maga tudja, mi az a fájdalom?
Ha öt percre elfelejthetné, bármire hajlandó lenne.
Liblis, pontosan miért jött el hozzám konzultációra?
Fél? Biztosíthatom, hogy én is félek.
Csakhogy engem nem fog megölni.
Nem egészen értem. Miért ölném meg?
Engem akkor nyír ki, ha így hagy.
Ezekkel a képekkel a fejemben. Néha ahhoz lenne kedvem,
hogy fogjam a puskámat, és...
Nincs olyan kép, ami ellenáll egy 12-es golyónak.
Értem.
Helyezkedjen el!
Menjen, helyezkedjen el!
Csak ma, ha ennyire nyitott rá.
Théo!
Lazuljon el!
Csukja be a szemét!
Tudatosan érezze a teste legkisebb részét is!
Elszámolok háromtól nulláig.
Három - elnehezedik a szemhéja.
Belégzés.
Hagyja, hadd áramoljanak a gondolatai!
Kettő - kilégzés.
A teste lassan beleolvad a díványba.
Egy - mélyen belép önmagába.
Másodlagos és kellemes állapotban van.
Adja át magát a lebegésnek!
Théo!
Théo! Théo! Ébredjen fel!
Jöjjön felém!
Maga is látta?
Mit? Mit látott, Théo?
A rémálmait?
Maga is tudja, ott volt velem.
Velem volt, és még rosszabb volt.
Igen, magával voltam itt, de...
Ha nem mond többet, nem tudok segíteni.
Értem.
Majd holnap elmesélem. Holnap visszajövök.
Nem, Liblis úr, az ülésünk után pihenésre van szüksége.
És amúgy nekem is. Inkább a jövő héten jöjjön vissza,
ugyanezen a napon, ugyanekkor.
Ezt is kezelnie kellene.
Köszönöm, hogy visszahívott, és örülök, hogy látom.
Aggódtam magáért délelőtt.
Hogy sikerült az ülés azzal a... Liblisszel?
Keveset verbalizál, invazív szorongása van, ami megbénítja,
öngyilkos hajlam...
Valószínűleg a szociális és érzelmi elszigeteltség okán.
Hát, igen. És milyen protokoll felé tereli?
Biztos nem butaság, ha mindenáron a pályán akarok maradni?
Louise, soha nem vagyok messze.
Hetente hívjuk egymást a főorvosával.
Végtelenül kedvesen mindenről tájékoztat.
A legkisebb kétségem is megosztanám önnel.
A szövetségese vagyok. Ne legyenek kétségei úgy, hogy nem szól róluk.
- Megígéri? - Megígérem.
Ez egy lónak is elég lenne. Végezni akar a páciensével?
Én vagyok a ló.
- Ne aggódjon! - Bocsánat, doktornő, nem láttam.
Semmi baj, Malika. Köszönöm szépen.
- Könnyen idetaláltál? - Nem.
Végül is itthon jól elvagyok. Látom a gyerekeket, olvasok...
Kicsit összeszedem magam. Kifújom magam.
A depressziónak vannak pozitív oldalai is.
Visszatalálni az életbe, a szeretteinkhez,
nem a depresszió pozitív oldala, hanem kijárat az alagútból.
Ha kijöttem volna az alagútból, nem lenne ilyen sötét.
Szegény Louise! Meghívunk vacsorázni, hogy legyen egy kis változatosság,
erre pont, mintha dolgoznál. De rosszabb is lehetett volna.
Nagy itt a hiány pszichológusban, a kórházban kezelték.
Ha pár hónappal előbb jössz, a páciensed lenne.
Rágyújthatok?
Köszönöm.
És te? Te mitől félsz?
Semmitől.
Csúnya hazugság!
Lenyeled szépen a kis dózisodat, és zöldséggé változol.
Nincs több szenvedés.
Talán az öröm illúzióját adja.
Akkor haljunk meg inkább most rögtön!
Én szeretem ezeket a tablettákat.
Amolyan kis kezek, amik egyensúlyban tartanak.
Nem akarok súrlódást a semmivel.
Nem vagyok olyan erős, mint te. Vagy olyan bolond.
Ez az űr.
Hadd szálljanak meg minket a szellemek!
Bár lehet, hogy nekem is van valamilyen mondanivalójuk.
Kávét? Teát?
Ha akarsz, maradhatsz éjszakára. Akkor nem kell autóznod.
Kösz, de nem. Hagylak benneteket kettesben.
Ráférne a párodra egy jó beszélgetés.
- Rendben. - Kösz mindent.
KÖSZÖNÖM MINDKETTŐTÖKNEK EZT A KELLEMES ESTÉT! LOUISE.
Jól érzi magát.
Nyugodt.
És most, Théo, meséljen!
Mit látott a legutóbbi ülésen?
A Masztémát.
Doktornő?
Liblis úr! Fiatalabb korában tanult latinul?
Nem.
A tájnyelvet sem?
Nem.
Az esete, Liblis úr, számomra minimum... váratlan.
A váratlan azt jelenti, súlyos?
Nem. Nyugodjon meg! Azt jelenti, nem számítottam rá, hogy találkozunk.
Kimerültem, François.
Mindenhol itt csapkod a halál.
Tavaly Guillaume, most meg ez a család.
Utoljára én láttam őket életben.
Tudom, Louise. Értesítettek a kórházból.
Az igazgató megkért, állítsak fel egy pszichológus csoportot
a csapat támogatására.
Néhány napig ott leszek önökkel.
Pedig a kolléganője férje látszólag felépült a depressziójából.
A cselekvés tipikus esete.
Semmi köze ehhez a tragédiához.
Tegnap nem maga húzta meg a ravaszt.
Szóval...
Akar foglalkoznia pácienseivel? Akkor fel a fejjel!
SZÁRAM, KIINDULÁS MINDEN JÓ VÉGÉBŐL,
AZ ERŐ DOLGOZIK A FÖLDÖN, BABÉR MAGA
Na? Hogy abszolválta a délutánját?
Abszolválódott.
Mit vet a szememre, Louise?
François, maga pszichiáter, nem?
Azok, akikkel legutóbb együtt ettem, vérfürdőben végezték.
Nincs különösebben kedvem egy újabb gasztro élményhez.
Értem. Lehet, hogy egy kicsit ügyetlen voltam.
De itt leszek néhány napig,
hát tanuljunk meg újra egymással beszélni!
Rendkívüli asszisztens volt. Gondolja, örülök annak,
hogy feladja a kutatásait, és eltemeti magát itt?
Nem. Várjon, François!
Négy embert mészároltak le puskával.
Hogy jön ide a disszertációm?
Elvesztette a hitét, Louise.
- A hitemet? - Igen, a hitét.
Nevezze, aminek akarja. Küldetéstudat, hivatástudat...
Mert ez a mi szakmánk: szembenézni a fájdalommal.
Térjen vissza az alapokhoz, az ördögbe is! Beszéd, figyelem...
És ha a szó már nem elég?
Ha a tudományba és haladásba vetett vak hit
nem vette volna át a hit helyét,
beszélhetnénk hullámokról, energiákról, lelkierőről...
Mire szeretne kilyukadni?
Hogy néha kényelmesebb skizofréniáról beszélni,
epilepsziáról, bipolaritásról.
E zavarok olyan tünetekkel járnak, amiket hajdan
a megszállottsággal azonosítottak.
De hát miről beszél?
Misztikus rohamot kapott?
Tudhatná, hogy egy dolog létezése,
legyen szó tudományról vagy istenről, szóval hívja, ahogy akarja,
nem vezet szükségszerűen az ellentéte létezéséhez.
Semmi szükség antiistenre, se semmilyen irracionális rizsára.
Maga valóban irracionális! Benzos? És ilyen mennyiségben?
Leginkább próbálok nem totál becsavarodni.
Sajnálom, François, de elmegyek.
Ne haragudjon, szeretnék egyedül lenni.
Nem ismerek magára! Nem hagyhatom ebben az állapotban.
De igen, François...
Théo!
Nem tévedtél, pszichomókus.
Csak szabadjára kell engedni a démonokat, hogy békességet leljünk.
Igen. Hamarosan visszahívom, hogy megbeszéljünk egy új időpontot.
Köszönöm, Laura. És még egyszer elnézést.
Elnézést! Csak nem egy eltévedt bárányka?
Nem. Pszichiáter vagyok.
Akkor ugyanaz a foglalkozásunk: megkönnyebbülést keresünk
a lelkeknek szavakkal. Én az Úr szavaival.
Mit tehetek magáért, lányom?
Az a helyzet, atyám, hogy egy előadásra készülök.
Segítségre lenne szükségem egy fordításhoz,
néhány szó, ami szerintem latinul van.
Igen, valamikor tanítottam a szemináriumban.
De ami azt illeti,
tudja, nincs sok új szerző nálunk.
Adja ide! Meglátom, mit tehetek magáért.
Elnézést, hogy rámenős vagyok, de tényleg nagyon-nagyon fontos.
Bízza csak rám!
Tessék, a névjegykártyám.
- Köszönöm. - Felhív, ha tud?
Louise! El kell mondanom:
az ápolók éjjel nagyon zaklatottnak találták Eliast.
Olyat is hallottak, amit üvöltésnek minősítettek.
Rémálmokra panaszkodik.
Igen? A poszttraumás stressz tipikus kiújulása.
Beszéltem egy kollégával a Conceptionból. Lenne neki hely.
Marseille-ben?
Ott vagy máshol. Egy ilyen kórház, mint a miénk,
nem tudja kezelni ezt az esetet.
A tragédia miatt, amin keresztülmentünk, szétzilálódhatunk.
Nem tudjuk kézben tartani, Louise. Se maga, se én.
Jó reggelt, Elias! Jól vagy?
Túl súlyos ma a teher?
Tudod, Elias, a meditáció előrevisz, a befelé fordulás nem.
Az ilyen napokon nyer értelmet a munkánk.
Mit mondjak? Hogy rám hoztad a frászt éjszaka?
Most örülsz?
Milyen frászt? Nem értem.
Amnéziás vagy? A hülyeségeid...
Hogy a mennyországba kerülök, mert a poklot már megjártam...
Most nincs olyan nagy szád.
Bőbeszédűbb szoktál lenni.
Menj! Menj el!
Inkább téged kellene meggyógyítani.
Sajnálom, Liblis úr, de tényleg nem a legjobbkor...
Doktornő!
Tudom, hogy bonyolult, amit értem tesz.
Meg akartam köszönni. Ezt magának faragtam. Egy koponya.
Gondoltam, jól mutatna egy pszichiáter asztalán.
Köszönöm, kedves öntől.
Nem, ez semmiség. Egyébként elkezdtem kifaragni egy nagy mondatot,
hatalmas betűkkel a sziklába, nálam.
Ha kész lesz, majd elviszem oda, és megmutatom.
Nem zavarom tovább.
Basszus!
Nyilván eszembe jutott. Különben miért hívtam volna?
Guillaume!
- Hülye vagy! - Mit kerestél?
- Téged kerestelek. - Engem kerestél.
Megmutatom nektek.
Mindig én ijesztelek meg.
Baszki!
Valami aggasztja.
Ma reggelre megdöglöttek az állataim.
Elvágták a nyáj torkát. Nem tudom, ki tette.
Ilyet nem lehet csak úgy megtenni.
Hívta a csendőrséget?
Szeretné, ha elhalasztanánk az ülést?
Ma reggel, amikor megláttam őket... mindenhol vér... olyan volt...
mintha folytatódott volna a rémálom.
És az a legrosszabb, ami éjjelente történik magával.
Eleinte tetszett. Nagyon is. Azt hiszem, magának is.
Jó volt érezni, tudni, hogy ott van.
Most már ezek az álmok fájnak a legjobban.
Amiket az álmokban csinálunk,
csupa öröm. Nem is igazán emberi.
Na jó, csináljuk!
Théo!
Jól érzi magát.
Békés.
Csukja be a szemét, Théo!
Nyugodt és barátságos helyen van. Biztonságban.
Vegyen mély levegőt!
Háromtól nulláig számolok.
- Halló? - Jó estét, Sylvain atya vagyok.
Tudja, rám bízott egy fordítást.
Találkoznunk kellene.
El tudna jönni holnap reggel,
hogy megbeszéljük a felismeréseimet?
- Lányom! Itt van? - Igen, itt vagyok.
Jó reggelt! Köszönöm, hogy eljött, doktornő.
Legyen kedves velem jönni, fent nyugodtabban leszünk.
Sikerült többé-kevésbé lefordítanom néhány mondatot azok közül,
amiket ideadott.
Mielőtt azonban jobban belemennék, szeretném tudni a pontos eredetüket.
Tudja, ahány műre építem a kutatásaimat...
Igen, azt értem, de melyikekre?
Atyám, az orvosi titoktartás hasonló a gyónási titokhoz, nem?
Viszont, ha közérdekről van szó,
az egyikben és a másikban is megengedhető
néhány apró eltérés? Nem igaz?
Ebben az esetben nem.
Sajnálom, de ennél többet nem árulhatok el.
Jöjjön!
Ez a képregény-gyűjteményem. A cserkészek szórakoztatására.
És most lássuk...
Be kell vallanom, nem volt egyszerű feladat a sorok megfejtése.
Ez a latinnak egy régi formája, amit már nem is tanítanak
a Bibliai Intézetben.
A jegyzetei első szava...
"Masztéma".
Masztéma a számos, az ördögnek tulajdonított elnevezés egyike,
mint a Lucifer vagy Belzebub.
A Jubileumok könyvében pedig
héberül
"gyűlölet"-nek fordítják.
"Ellenségesség" vagy
"üldözés".
Énok könyvében pedig
a Masztéma fordítása:
"aki haragra gerjed",
"aki nem hajlandó az lenni, aki."
E szövegek szerint
ez a gonosz lény egy nap csatasorba állítana
egy démonsereget, hogy megsemmisítse az emberiséget.
Apokalipszis?
Valamelyest... Azaz Masztéma a Sátánnak dolgozik
azzal a szándékkal, hogy felmérje az emberek hitét.
Tisztában vagyok azzal, hogy ez a szöveg soha nem került kiadásra.
Még egyszer megkérdezem, doktornő, honnan származnak ezek a jegyzetek?
Mi a folytatás?
"Appropinquavit finis." Közel a vég.
"Visceribus terrae." A világ zsigerei.
"Lorem ipsum." Visszatérek.
SÜRGŐSEN HÍVNI A KÓRHÁZAT ELIAS
Doktornő, hisz ön istenben?
Nem tudom. Mindenesetre
abban a formában nem, amit egy templomban tanítanak.
Isten minden egyes gyermekének más.
És maga, atyám, hisz az ördögben?
Tudja, ha a fehér létezik,
minden abba az irányba mutat, hogy a fekete szintén létezik.
És ha isten létezik, magától értetődik, hogy az ördög is.
Az éjszaka közepén Elias szobaszomszédjai
riasztották az ügyeletes nővért.
Ritka hevességű verekedést hallottak, aztán semmi.
Senki nem ért semmit. Felakasztotta magát a függöny zsinórjára.
Hogy tudta magát felhúzni oda?
Nem vett észre valami szokatlant?
Nem volt változás a kezelésében? Tegnap volt vele ülése...
Nem volt rossz előérzete?
A francba! Csak nem szállnak le rólam. Menjen csak, Louise!
Jó napot, doktornő! Szóltak, hogy meglátogat.
Most hozták be a boncolás előtt.
Csúnya történet. Milyen fiatal!
Doktornő!
Mire kényszerítettél?
Jól van, doktornő?
Szia, Louise!
Engem keresel?
És ma este...
milyen undorító sebet nyitsz fel bennem megint? Mint aznap.
Pedig bíztam benned.
Pontosan tudtad, mit kavarsz fel bennem azzal az üléssel.
Mit akartál megbosszulni? Azt hiszed, szenvedsz, pedig élsz.
Bár semmiség a halál. A kínom csak szűnni nem akaró fájdalom.
Gyere ide!
Doktornő!
Doktornő! Hallasz?
- Halló? - Sylvain atya vagyok.
Megkaptam az információkat, amiket vártam.
Attól tartok, nem érti
ennek a felfedezésnek a kivételes jellegét.
Ezért bátorkodom újra megkérdezni,
hogyan került a birtokába ez a szöveg?
Pszichiátriával foglalkozom, nem csencseléssel.
Muszáj megértenem, doktornő.
Őszintén szólva a felfedezése túlmutat magán és rajtam is.
Várjon, atyám, visszahívom!
- Halló? - Doktornő!
Találkoznunk kell. Most.
Még a kórházban vagyok. Kérek még egy órácskát.
Rendben.
Köszönöm, hogy megvárt.
Megsérült?
Nem, semmiség. Nem vagyok jó barkácsmester.
Szóval, Théo, megint a rémálmai?
Vége a rémálmoknak. Vége!
Már nem is alszom. A legutóbbi ülésünk óta
le sem hunytam a szemem. Sosem éreztem még ilyet.
Mármint ilyen energiát.
És mivel köti le ezt az energiát?
Nem tudom. Amolyan kihagyásaim vannak. A fejemben. Fekete foltok.
A betegségem. Szerintem halad előre. Biztos!
Mióta ismerem magát, csak egyre rosszabb.
Nem hagyhatom ebben az állapotban.
Keresek magának helyet egy szakintézményben.
Addig is felírok altatót.
Mondtam már: hipnózis kell.
Liblis úr, az őrültség lenne.
És az ígéretei?
Csak feküdjek a díványra, hogy mindenfélét az agyamba tegyen,
mert mindig mindent hajlandó megígérni. Igaz?
Mikor? Mikor ígértem?
Lassul a pulzus, lassabban lélegzik.
Lazuljon el, Théo! Válassza el a testét a lelkétől!
- És most, Théo, meséljen! - Mindig is...
Mindig mindent megtettem, amit mondtál.
- Visszajön. - Ki jön vissza?
Théo, a terapeutája vagyok.
Kilép ebből az állapotból, és elfelejti ezt az ülést.
Hallgassa a hangomat, és jöjjön vissza!
Nem vagyok sem az álmaiban, sem a képzeletében.
A pokol üres, mert minden ördög itt van előttünk.
Egy - kilép ebből az állapotból. Csak a rendelőmben találkoztunk.
Kettő - hallja a hangom, és kinyitja a szemét.
Magával szemben vagyok. Nézzen rám, Théo!
Három - magával vagyok, maga pedig velem. Itt és most.
Théo, velem van!
Itt és most!
Nem tehetek róla, ha rosszat teszek.
Théo, a terapeutája vagyok. Kilép ebből az állapotból,
és elfelejti ezt az ülést.
Hallgassa a hangomat, és jöjjön vissza!
Nem vagyok sem az álmaiban, sem a képzeletében.
A pokol üres, mert minden ördög itt van előttünk.
Cave Absum.
Magával vagyok, maga pedig velem.
Igen?
Atyám, most rögtön találkoznunk kellene. Könyörgöm, jöjjön el!
Kétlem, hogy csak ez a kellemes ital motiválta, hogy elhívjon.
Elismerem, atyám.
Ismeri az egyházközség egyik tagját, egy bizonyos Théo Liblist?
Liblis? Liblis...
Várjon csak! Igen.
Igen, így van, ismertem Libliséket még régen, a fennsíkon.
Nagyon ájtatos, derék emberek voltak. Miért?
Théo, a fiuk, az egyik páciensem.
Eljött hozzám, és hipnózist követelt.
Mindez nagyon szép, lányom, de...
nem értem. Pontosan miben lehetek a segítségére?
Mutatnom kell magának valamit.
Théo, a terapeutája vagyok. Kilép ebből az állapotból,
és elfelejti ezt az ülést.
Hallgassa a hangomat, és jöjjön vissza!
Nem vagyok sem az álmaiban, sem a képzeletében.
A pokol üres, mert minden ördög itt van előttünk.
Azt hiszem, ezt nevezhetjük delírium tremensnek.
Atyám, ha az lenne, nem ébresztettem volna fel az éjszaka közepén.
Volt már dolga megszállottsággal, ördögűzéssel?
Nézze, Louise... Megengedi, hogy Louise-nak szólítsam, ugye?
Úgy gondolom, az ördögűzés sokszor
az elmebetegségre adott jelképes válasz.
És egy jelkép néha, sőt gyakran sokkal hatékonyabb,
mint bármilyen kezelés, különösen egy ilyen esetben.
Atyám, amiben ez az ember szenved,
biztos nem elmebetegség.
Hagyja abba!
Be kell számolnom róla a felettesemnek.
Nem riasztotta... tudom is én... a kórházat, a rendőrséget?
Nem atyám. Maga sem szól senkinek, és én sem.
Mit mondanánk nekik?
Hogy egy kiegyensúlyozatlan illető pszichiáterhez fordul? Micsoda bűn!
Olyan vagyok, mint maga, először próbálom megérteni.
Uram! Próbára teszed a hitemet,
és szembesítesz a végső bizonyítékkal?
Mit mond, atyám?
Semmit... Semmit, lányom.
Imádkozom.
És láttam, amint leszállt a mennyekből,
isten mellől a szent város,
az új Jeruzsálem,
készen, mint a hitvesének felékesített menyasszony.
Csak három koporsó? És Bruno?
A család nem akarta, hogy ugyanabba a sírba kerüljenek.
Louise, amikor a halál többször is lesújt egy felkavart ember közelében,
amilyen jelenleg ön is, kénytelenek vagyunk elgondolkodni.
Amúgy csodálkozom, hogy a rendőrség nem aggódik.
Tudja, egy egyszerű telefonhívásomba kerülne.
Milyen hang beszélt hozzám?
Az ön által használt pszichiátriai eszközök ellentétesek
az értékekkel, amiket védenünk kellene.
Mivel kísérletezik, Louise?
Azért tanítottam, hogy megnyugtassa a lelkeket,
boszorkánytanonc legyen.
Csitt! Csendet kérek a halottak iránti tiszteletből!
Íme, hogy új dolgokat csinálok.
Én vagyok az alfa és az omega,
a kezdet és a vég.
Itt voltam, hogy segítsek, és sajnálom,
de nem tűrhetem a következetlen butaságait.
Ingyen adok annak, aki szomjas az élet forrásának vízéből.
És neked adom a mennyei birodalom kulcsait.
Amit összekötsz a Földön, össze lesz kötve a mennyekben is.
Nincs jól, lányom? Csak nem beteg?
Théo Liblis...
IBLIS : GÖRÖGÜL "ÖRDÖG"
Liblis, aki elutasítja, hogy az legyen, aki.
HEBEFRÉNIÁS SKIZOFRÉNIA DISSZOCIATÍV SZEMÉLYISÉGZAVAR
Van itt valaki?
25 ÉVVEL KORÁBBAN A PIERRES PLANTÉES-N
Nézd, Louise, még barátod is lesz, akivel játszhatsz!
Théo!
Magyar szöveg: Szabó Anita Iyuno