Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Neću doživjeti 40.
Dobra večer! Molim pljesak!
Plješćite kao da sam gola!
Kakva toplina! Kakva radost!
Kao da je 2019.
Da se predstavim. Visoka, vitka
sa stranim prezimenom koje evocira karizmu i tajanstvenost.
Da, gospodo, to sam ja.
Emily Ratajkowski.
Da je naručite na Wishu, dostavili bi vam ovo.
Želim njezinu sliku na nadgrobnoj ploči.
Ionako ću biti mrtva.
Koga će tužiti? Djecu koju nemam?
Voljela bih imati sinove.
Željela bih da moji sinovi žive u mojoj sjeni, da su opsjednuti mnome.
Poput onih muškaraca koji nakon seksa kažu partnerici:
„Nikad nećeš biti poput moje majke.”
Ali kćeri? Nikad!
Ne želim da mršavija verzija mene bez psihičkih problema kaže momu mužu:
„Tata, hoćeš li mi kupiti ovo?”
Na posao, pijavice!
Iako imaš pet godina.
Pljesak za žensku solidarnost!
Nego, za vas koji me ne poznajete,
koji nemate smisla za humor,
rodila sam se u Rimu 28. srpnja 1987.
Jeste li čuli za Rim?
Grad u kojem probleme rješavamo spaljivanjem.
Autobusa.
Starih zgrada. Smeća.
Ljudi koji žele plaćati beskontaktno. „Mogu li platiti karticom?”
„Ako baš hoćete…”
Televizija. Kino. Internet.
Nisam bila samo još u zatvoru.
Ali samo što nisam.
Ove sam godine napokon ušla u sustav PDV-a. Ostvario mi se san.
Financijska policija. Ostvario mi se san.
Napredovala sam svojim radom.
Tolerirala sam i provodila seksualno uznemiravanje.
Napokon sam ostvarila neke ciljeve.
Naprimjer, bila sam na popisu 100 najuspješnijih žena
časopisa Forbes Italia.
Rekli biste: „Michela, nije loše.
Trebala bi biti ponosna.
Sad si slavna. Zacijelo ti se život promijenio.
Napokon ti je krenulo.”
Ne.
Kad postaneš slavan, život ti se ne promijeni.
I dalje si isto govno, ali sada svi to znaju.
Život ti se promijeni ako se probudiš kao mačka. Hvala kurcu!
Onda sereš u posudu!
To je drugi način života.
Još radim isto što sam uvijek radila.
Svakog se jutra probudim i pogledam se iz profila
da vidim je li mi trbuh tako narastao
da sličim na Fiat Qubo.
I dalje radim isto što sam radila prije,
ali imam puno novih problema.
Naprimjer, ako čekam red u trgovini,
a ondje je neka starica
kojoj treba 40 minuta
da kupi malo gorgonzole dok ja čekam…
Kaže: „Molim vas malo gorgonzole.
I malo šunke
za mog unuka.
I treću dozu Pfizera.
I još malo gorgonzole!”
„Pa u vražju mater, gospođo!”
Ostavite malo gorgonzole i za nas ostale!
I mi želimo malo.
Želite li vrištati kao Robert Plant, pjevajte „Whole Lotta Love” i odjebite.
Ali da kažem takvo što, sutra bi na portalima pisalo
da sam kriva za Holokaust.
„Stariji, čuvajte se COVID-a i Michele Giraud.”
Nadam se da se nitko nije uvrijedio. Ima li ovdje starijih ljudi?
Ima li…
obožavatelja Roberta Planta?
Je li Robert Plant ovdje?
Super, onda nisam nikoga uvrijedila.
Barem niste poput obožavatelja Demi Lovato.
Kad si neprestano u medijima,
moraš paziti što govoriš.
Govorim iz osobnog iskustva.
Ljeta gospodnjeg 2021. u svibnju
pročitah ovakav članak.
Demi Lovato: „Nebinarna sam osoba i želim da mi se obraćaju s ‘oni.’”
Nemam pojma što znači „nebinarna osoba”.
Mogla bih guglati,
ali uključi se moj nagli komičarski um
i odmah se sjetim onog iluzionista s televizije.
Možda znate za njega.
Božanstveni Otelma ima diplome humanističkih znanosti,
govori u prvom licu množine i iluzionist je.
Kao svi s diplomom humanističkih znanosti.
Pa sam smislila ovu šalu:
„Demi Lovato želi da joj se obraćaju s ‘oni’ kao Otelma.”
Rekoh: „Pa to je genijalno!
Genijalna si.
Zaslužila si onu nagradu za satiru iz 2020.”
Naravno, mogla sam guglati što znači „nebinarna osoba”,
ali ipak sam dobila nagradu!
Jeste li ludi?
Naravno…
Mislim, mogla sam…
Mogla sam zaviriti u internetski rječnik,
ali imam nagradu na zidu
između raspela i postera golog Toma Hardyja.
Shvaćate li?
Naposljetku sam napisala ovu šalu:
„D. Lovato želi da joj se obraćaju s ‘oni’ kao Božanstveni Otelma.”
Objavila sam to na Facebooku i ljudi su reagirali:
„Super si! Genijalno!”
Budući da sam dobila tako čvrstu potporu,
objavim to na Twitteru.
Da, prijatelji.
Objavila sam to na Twitteru.
A onda sam učinila nešto jako pametno.
Isključila sam mobitel.
I izašla.
Uživala sam u stvarnom životu.
Mislila sam: „Sunčano je. Djeca se igraju.
Eno one starice s gorgonzolom.
Svijet je divan!”
Uđem u vlak,
uključim mobitel…
Salva uvreda.
Kao da sam…
otac Britney Spears.
„Dabogda crkla!
Jebi se, usrana heteroseksualko!”
Piše Slatkica96.
„Crkni, glupačo!
Plesat ću ti na grobu!”
Piše LjubiteljKolača2001.
Neki su napisali zbilja teške riječi,
a profilne su im fotografije preslatke.
Na kraju sam pomislila: „Dobro, možda sam usrala motku.
Provjerit ću što znači ‘nebinarna osoba’.”
Dakle…
Tek poslije.
Doznala sam da to ima veze sa zajednicom LGBTQI osoba,
a ne sa scijentologijom, kao što sam mislila,
ili dijetom kao što je Dukan.
Od zabavne i pomalo lude Michele
postala sam serijski ubojica iz filma M.
Svojom sam šalom slučajno uvrijedila zajednicu LGBTQI osoba
uoči izlaska filma o zajednici LGBTQI osoba u kojem glumim.
Recimo samo da su me zvali iz produkcijske kuće da pitaju
otkad sam ja Giorgia Meloni.
Htjeli su me izbaciti
i digitalno zamijeniti manje kontroverznim glumcem,
Kevinom Spaceyjem.
Tko, ja?
Oduvijek sanjam o tome da postanem spoj
Madonne, Lady Gage i RuPaula jašući na dugi.
Nakon tri duga sata rekla sam si:
„Michela, budi bistra kao obično.
Napisala si mnogo sjajnih šala u životu…
Nisi znala da ćeš ovom povrijediti ljude.”
Zato sam izbrisala šalu i moram vam reći…
Nova salva uvreda.
Kao da sam majka Britney Spears!
Brisanjem objave nisam riješila ništa,
ali sam uspjela sve razbjesniti.
To će mi pisati na nadgrobnoj ploči.
„Razbjesnila je sve.”
Ispod fotke Emily Ratajkowski.
Primam poruke:
„Srami se, Michela! Kukavico! Goni se!
Pokorila si se kulturi političke korektnosti.
Što bi rekli satiričari? Aristofan? Lenny Bruce?”
Otkud bih znala? Lenny Bruce je mrtav.
„Halo, Michela? Bok.
Želiš li razgovarati uživo s Alessandrom Zanom, kojeg mrziš,
o zakonu protiv homofobije i transfobije?”
Pa nisam Pillon!
Dobro, napisala sam šalu.
Nisam samo dala potporu Zanovu zakonu na Instagramu.
Ne!
Učinila sam mnogo više!
Objavila sam snimku i napisala „Zan” na oba dlana.
Dvostruko! Zan!
Mogu li pružiti veću potporu od toga?
Ali to nije sve. Onda su rekli:
„Ne brini se, Michela.
Uvijek podupiremo slobodu govora.”
U potpisu, stranka L'Europa con Salvini.
To je bilo kao onda kad sam pročitala komentar: „Michela, super si!”
nove cure svog bivšeg dečka.
Prevario me s njom dok sam imala COVID.
Ljudi me još zaustavljaju na ulici:
„Michela, sjećaš se ono kad si bila desničarka?”
Živi sam dokaz izjave Andyja Warhola:
„Svatko će biti fašist na Twitteru na 15 minuta.”
No bilo je zabavno biti fašist na 15 minuta.
U crnom zbilja izgledam mršavije.
Međutim…
Otkrila sam još nešto.
Otkrila sam da je gore kada te brane nego kada te napadaju.
To je kao da sudjeluješ u orgiji
dok ručaš s roditeljima.
Super je to, ali u krivom trenutku.
Kad napraviš sranje na Twitteru, osjećaš se kao da imaš zatvor.
Kao da putuješ FlixBusom bez stajanja,
a vozač voli slušati reggaeton.
Prisiljen si sjediti i slušati „Loco loco…”
Dosta!
Koliko loco možeš biti?
Ako si loco, očito si već prolupao.
Ali nije dosta biti loco jedanput.
Želiš biti loco loco.
Želiš biti loco unedogled.
Što bi moglo biti baš tako loco?
Pomoći ćeš baki postaviti računalo? Platit ćeš porez?
Otići ćeš na skup stanara bez oružja?
Što?
Bravo!
Međutim…
Moram reći,
slava ima i pozitivne strane.
Naprimjer,
dobivaš besplatne stvari kao što su…
Majice, kreme, čajeve za mršavljenje…
Nije da mi trebaju.
Također, lijepo je kada te pozovu da gostuješ u TV emisijama
pa ti laskaju u e-porukama.
Sjećam se jedne u kojoj je pisalo: „Zdravo, Michela.
Oduševljeni smo tvojim radom,
obožavamo te, izvrstan si uzor.
Pozivamo te na raspravu o nečemu do čega ti je stalo.
Dođi u emisiju govoriti o tome
kako, iako nisi mršavica,
ipak živiš svoj život i radiš ono što voliš.”
Kad sam pročitala e-poruku, u sebi
čula sam je s naglaskom kojim govori pošiljateljica,
scenaristica dotične emisije…
Sviđa mi se njezin naglasak i grad iz kojeg dolazi…
„Bok, Michela!
Super si!
Želiš li doći u našu emisiju
i govoriti o tome kako si, iako si debeljuca,
odbijaš raznijeti glavu kao Kurt Cobain?
Opa! Super!
Čuj,
hej,
ne brini se, dođeš li u našu emisiju,
imamo švedski stol.
Besplatan je, ima sve što jedeš u Rimu,
sve ugljikohidrate.
Da budemo na istoj valnoj duljini,
šaljem ti fotku tvoga kolege Bombola!”
Znate…
Nisam zlopamtilo
pa sam joj odgovorila: „Hvala, draga Maria Grazia.
Rado bih sudjelovala u tvojoj emisiji
i otvoreno govorila o svojoj borbi i veličini odjeće.
No, unatoč svom invaliditetu,
bavim se i drugim stvarima.
Naprimjer, izlazim iz kuće bez srama.
Svako toliko
nosim čak i majice kratkih rukava.
I mogu proći kroz vrata.
Dobro, možda sam koji put slučajno blokirala Sueski kanal.
Ali još nešto.
Navečer kad sam sama kod kuće,
zaplešem pa mi se bedra trljaju jedno o drugo i…
mogu zapaliti vatru u kaminu.
Juhuhu, Maria Grazia.”
„Super! Sviđa nam se tvoj trik s kaminom.
Nastupi na Supertalentu!”
„Ne, hvala. Vraćam se svojim prijateljima
iz emisije Moj gojazni život.”
Ipak sam joj zahvalna.
Rekla je da „nisam mršavica”,
nije upotrijebila izraz koji mrzim.
Da imam „obline”.
Zamišljam da se izgovara ovako.
„Obline”.
„Obline.”
„Zaključajte hladnjake.
Dolaze ljudi s oblinama.”
Obline su za modu ono što je posljednja sezona Igre prijestolja za TV serije.
Izraz „obline” predstavlja
sve ono što bi moda htjela zaboraviti,
poput kroksica i asistenata koje je Naomi Campbell pretukla.
Jednom sam bila u outletu. Ali učinila sam i mnogo dobroga.
Sjećam se da su napisali „obline” žarkocrvenim slovima
i s obje strane stavili baklje. Čuo se tuš.
U stilu Jurskog parka. Jurski park s oblinama.
Bilo je puno ljudi s oblinama koji su hodali pogleda uprta u pod.
A s druge strane ograde
mogli ste vidjeti vrlo mršave mame
kako govore savršenim potomcima:
„Pogledaj ih.
Kreću se u krdima.”
A ljudi s oblinama…
„Mama!
Jesu li te gospođe trudne?
Bojim se!”
"Ne, dijete, nisu trudne. Imaju obline.
Pogledaj ih.
Gle, hrane ih.
Osoblje će spustiti kozu i dostavljača s diplomom humanističkih znanosti.”
„Ne! Molim vas!
Nisam dovršio doktorsku disertaciju
o poveznici između Manzonija i Zerocalcara!
Ne!”
A zatim
su gospođe s oblinama bile prisiljene
predati se prodavačici i reći:
„Zakonski sam dužna prijaviti da nosim veličinu 50.”
„Da, to je ondje.
Ondje gdje umire dostojanstvo.
Da, ondje gdje vam moda ne pomaže.”
Postoji prava podjela.
Poput Aheronta za zgodne cure.
S jedne su strane normalne žene, mršavice koje imaju prava…
Ipak je ovo Italija… Nekakva prava, recimo.
S druge strane, djevojke s oblinama prisiljene su izvoditi obrede.
Naprimjer, hodaju od kabine do zrcala i natrag
izgovarajući motivacijske mantre, u koje i ne vjeruju, poput:
„Volim sebe ovakvu kakva sam.
Vrlo sam simpatična.
Sanjam o tome da glumim prijateljicu zgodne cure
u televizijskoj seriji.
Debela sam, ali imam lijepo lice,
bavim se informatikom i volim Marcela Prousta.”
Žene s oblinama više nemaju normalna imena kao što su Serena ili Luciana.
Njihova imena moraju odražavati njihovu veličinu.
Tako imamo Debelu Lucianu, Debelu Serenu, Debelu Mariju Vittoriju,
Debelu Michelu, Debelu Manuelu.
I moraju mirno stajati
dok drugi likovi, pronevjeritelji ili ubojice,
koji su uvijek mršavi, prilaze i govore:
„Voliš hranu, zar ne!”
Veoma mršave žene užasno se boje
da će dobiti obline ako pojedu samo komad pizze.
Ovo je pizza…
I smjesta se stvori dr. Nowzaradan, poput Minosa.
„Giulia!
Još dvije čokoladice i dobit ćete obline.”
„Ali, doktore, imam 170 cm i 70 kg!”
„Koliko još dugo želite živjeti?
Želite li završiti kao ne supermršava glumica
koja zarađuje trljanjem bedara u Supertalentu?
Propisat ću vam proteinsku dijetu
sa spirulinom, lišajevima
i drugim zelenilom iz školskih udžbenika.”
Takav je svijet oblina.
Tu je i grozomorni pozitivni odnos prema tijelu.
Moraš se voljeti bez obzira na sve,
čak i ako si trbušasta.
Inače si glupa, površna, izdajica i zaslužuješ popiti kukutu i umrijeti.
Mislim,
u životu nije sve tako crno-bijelo.
Ne ide to tako.
Ne možeš uvijek voljeti sebe.
Katkad se osjećaš kao Beyoncé, katkad kao Magalli.
Ova me šala proslavila
u gulazima diljem svijeta.
Pogodite tko se nije uvrijedio? Magalli.
Znao je da je to pozitivna usporedba.
Okanimo se tih oblina.
To je samo etiketa, i to bezvezna.
Moramo li se svi uklopiti u ista mjerila?
Da vas pitam, tko je definirao ta mjerila?
Želiš li me definirati?
Dobro, reci da sam debela, ali mi ne vrijeđaj inteligenciju.
Onda te mogu prebiti.
Čini se pošteno.
Potpuno pošteno. Zar ne?
Tako je, gospođo. Sve ih prebijmo.
Kad se napokon otarasiš te etikete,
nalijepe ti drugu.
Recimo, kažu da si „jaka”.
Kad god žena postigne nešto, kažu da je jaka.
Zašto? Što je ona? Kava?
Što radi jaka žena?
Udari vrata i ne rasplače se?
Može li naći ključeve u torbi?
Može li sama na zahod?
Špirit, ali ne u maloj boci?
Kad god pročitam vijest poput:
„Ovo je Caterina,
jaka žena koja je ostvarila san i postala poduzetnica,”
vidim fotografiju jadne cure bez prezimena
između recepta dana
i Lotty, slatkog tuljana koji pjeva Marseljezu mašući perajama.
Vražja konkurencija!
Ukratko, nije lako biti djevojka danas.
Često slušam i ovo:
„Kako to da se baviš ovim poslom
iako si žena?”
Čemu sažalijevanje? Zar vam sličim na prosjakinju?
Dobro, dajte mi pet eura da kupim pamučne uloške.
Imam 34 g. i plaćam porez. Zaslužujem da mi guzica ne bude crvena kao u pavijana.
Zar ne?
Mislim…
Dobro…
Dosta je bilo govora o ženama.
Što žene uopće žele? Pravo glasa?
Stvarno, Merline?
Smanji doživljaj.
Okrenimo se skupini ljudi kojoj je mnogo teže u životu.
Onima koji žive na marginama društva.
Onima koji više nemaju nikakvu moć.
Vratimo im glas.
Heteroseksualni bijelci.
Malo ih je preostalo.
Veoma malo.
Gdje su?
Ima li ih ovdje večeras?
Podignite ruku.
Nisam Michela Murgia.
Dvije ruke?
Vrijediš dvostruko?
Bio si u Černobilu?
Prebrojimo ih.
Jedan, dva, tri…
Rekao sam ti!
Gospodo.
Što vam se dogodilo?
Siročići.
Ovako ste veliki.
Tako ste nevažni.
Kako? Nekoć ste vladali svijetom.
Bili ste vladari carstva u kojem Sunce ne zalazi, poput Karla V.
Sad nestajete.
Poput Pruske.
Poput dinosaura.
Poput videoteka.
Gotovo su izumrli.
Tako je. Stavit će vas u prirodne rezervate.
Onda će snimiti seriju Živi heteroseksualci.
U kojoj…
Živi heteroseksualci,
u kojoj ovako prilazite ženama.
„Slušaj moj podcast!
Zapravo si prilično jebozovna.
Svi se tako lako uvrijede!”
Odvest će vas u rezervat i staviti natpis:
Bijelci heteroseksualci.
Prva će istupiti neka hrabra duša,
vjerojatno Marco Montemagno.
„Jednog sam se dana probudio
s nečim velikim ispod plahte.
To je bio moj ego.
Došao sam ovamo radi uzbudljivog novog iskustva,
da griješim.”
Bez brige, momci. Proći će i ovo.
Uskoro će početi pisati članke o vama.
„Ovo je Marco, jak muškarac.
Svaki dan ide na posao i pritom ne zviždi za ženama.”
Još jedna etiketa koju mi često lijepe i ona je „mlade komičarke”.
Imam 34 godine.
Pravi oksimoron.
Zavladao je muk u dvorani.
No sretna sam što sam se proslavila s 34 godine
jer ljudi u ovim godinama odgovornije troše novac.
Kupuju lijekove protiv bolova, dodatke prehrani,
ortopedske papuče.
Imam izdubljeno stopalo.
Ako se proslaviš s 20 godina,
spiskaš sav novac na koktele.
Ali ja tratim novac samo na protuupalne lijekove.
No, iskreno,
nije se bilo lako priviknuti na slavu,
uglavnom zbog moje obitelji.
Katolička, vojnička obitelji srednjeg sloja
ima brojne prednosti, poput trezvenosti.
Otmjenosti.
Dobrog ukusa. Pristojnosti.
No ima i nečeg drugog,
poput tjeskobe, napadaja panike, katoličke krivnje, osjećaja propasti.
Zapravo, Vatikan, ali bez onoga što najviše volim,
oprosta grijeha, novca,
halja u kojima se možeš popišati da nitko ne zna.
I one halbarde koju nosi Švicarska garda.
No vratimo se mojoj obitelji.
Nisam se dobro nosila s novostečenom slavom
zbog jednog pravila:
bogobojaznosti.
To je bila ključna riječ.
„Ne budi sretan,
nikad ne uživaj u onomu što imaš, ni ako si se namučio,
inače će te Bog vidjeti i kazniti.”
Da, naći će nas u Balduini.
U sjevernom Rimu. U devedesetima.
Zamislite…
Zamislite samog Boga.
Direktor svijeta kaže: „Dobro, serafine.
Dodaj mi smeđi fascikl, onaj o Zemlji.
Da vidimo…
Zaljevski rat.
To je bilo gadno.
Ali Zapad ima potrebe. Idemo dalje.
Dogovor države i mafije.
Nije dobro, ali snimili su dobar film. Idemo dalje.
Što?
Mala Michela Giraud je sretna zbog ocjene iz matematike
i slavi sendvičem od mortadele?
Petre, daj mi taj bič!
Sad si gotova!
Gotova si, debeljuco!
Poslat ću ti doživotnu zalihu biljnih čajeva za mršavljenje
i smrznute kuglice sa špinatom i sirom,
koje tvoja dadilja neće dobro odmrznuti
jer je boli briga!”
I…
Kad Bog nije bio dovoljan,
moje su bake izvukle adut iz rukava,
Gospu.
Da, bake su me ucjenjivale kipićima Gospe.
Bile su Gospine poznavateljice i kolekcionarke.
Rekle bi:
„U redu, Michela.
Danas odbijaš vježbati dobro držanje
balansiranjem najtežeg rječnika na glavi,
nego nosiš cjedilo.
Taj grijeh ostavio je gorak okus,
Gospa od Civitavechije plače.”
Jednog je dana to bila Gospa od Loreta, drugog Gospa od Pompeja.
Što su moji grijesi bili teži,
Gospe su bile međunarodne.
Poput Gospe od Czestochowe
ili Gospe Lurdske.
Bile su to Gospe bez granica.
Naravno, Gospa je očekivala
da se odijevamo da određeni način.
Rođene smo u rimskoj obitelji srednjeg sloja.
Sestra i ja nosile smo haljinice s naramenicama,
bluze od baršuna,
niske lakirane cipele.
Nismo bile djevojčice,
nego dvije male agentice osiguranja.
Gospa je očekivala i da se bavim sportom
u skladu s mojom najvećom strašću.
Za šunkom.
Voljela sam šunku i igrati se s drugom djecom.
Nisam se baš igrala s njima.
Mislim,
istukla bih ih.
Budući da sam bila debela i nasilna djevojčica,
roditelji su me upisali na tečaj
koji bi istaknuo moj prirodni dar.
Balet.
Naravno.
Šupčine.
A poslije…
Nakon mjeseci baleta
još sam bila debela i nasilna.
U suknjici od tila. Tako sam ih tukla.
Moji su roditelji htjeli da sestra i ja
sve radimo zajedno.
No ona ima poremećaj u spektru autizma.
Kaže što god joj padne na pamet.
Bez zadrške i bez straha.
Govori ljudima da odjebu, tko god bili.
Radi sve ono što bismo mi htjeli, ali samo Vittorio Sgarbi ima hrabrosti.
Dakle,
nije mi bilo lako učiti balet s ostalom djecom
jer su bili čista suprotnost od nas.
Bile su mršave, savršene, samopouzdane,
elegantne i užasno razmažene.
Bile su tako razmažene da bi im se gadilo
kad bi im mama dala kopiju barbike, a ne pravu.
„Maria Vittoria, 1994. je. Vlada je otkrila veliku korupciju.
Mama ti je kupila ovu lutku.
Ali svejedno te voli.
Budi bez brige.”
„Mama, i ti možeš biti bez brige.
Kad odrastem, ni ja neću plaćati porez
i strpat ću te u starački dom u Rietiju.”
Dakle…
Možete li zamisliti kako mi je bilo odrastati s tim djevojčicama
koje su odrasle i postale…
Postale…
Ne. Postale su…
Postale su kurve.
Postale su
kurve.
Postale su
kurve.
Bilo mi je nezgodno ići na balet.
Moja sestra bila je vrlo uporna.
Bila je Crni labud.
„Postat ću profesionalna balerina!”
A ja sam…
se samo valjala.
Poput pikule na nagnutom stolu.
Nisam plesala.
Izvodila sam pokuse iz fizike.
Često smo morale izvoditi jednu vježbu,
krećući se od točke A do točke B određenim korakom.
Zvala sam to svojom osobnom Hirošimom.
Ovako su to radile ostale cure.
Super si!
A ovako ja…
Imam grč u stopalu.
A ovako ja.
„Učiteljice, ne mogu!” A druge će cure…
„Kevine, takve kao ti učiteljica zove les incompétents.
Moja kućna pomoćnica Filipinka pleše bolje.”
U svlačionici su se trudile biti ljubazne.
Vidjele su da mi je sestra drugačija
pa bi govorile ovako:
„Jeste li vas dvije hendikepirane?”
Odgovorila bih: „Ne, samo imam bucmaste ruke.”
Sestra bi joj rekla da odjebe.
Iskreno, ako ti neznanac kaže takvo što,
imaš potpuno pravo to učiniti.
Moja sestra prima invalidninu, ali zaslužuje orden.
Talijanska vlado, razmotri prijedlog!
Ne, zaboravite. Samo vi šaljite novac.
Stvar je u tome da
nije baš bilo sjajno. Nismo bile rođene plesačice.
Moja sestra i ja bile smo koordinirane
poput jeftine modularne kuhinje.
Iz ovog ili onog razloga,
učiteljica nas je poslala otraga.
Rekla je da je to zato što smo visoke.
U posljednjem redu bile smo nas dvije,
prašina,
Sveti gral,
Elvis,
filmografija Billa Cosbyja
i crveni notes Paola Borsellina.
Naslutila sam da ne ide dobro kad sam čula neke neodređene komentare.
Učiteljica baleta
govorila je mom tati: „Slušajte, g. Giraud,
ne želim vas uznemiriti,
ali vaše su kćeri najdeblje u skupini.
Osobito Michela.
Možda bi se mogla baviti plivanjem,
atletikom, hrvanjem u grčko-rimskom stilu,
profesionalnim hrvanjem.”
Neću gubiti vrijeme govoreći o tome.
Imam svoj humoristični specijal,
okupili smo se ovdje u moju čast.
Na naslovnicama sam časopisa. Što me briga?
Nije da razbijam glavu time i zamjeram…
Ali jebite se, gđice Pina!
Bravo!
Jebite se.
Jebite se, gđice Pina!
Jebite se, gđice Pina.
Jebite se. Tako je.
Dobro.
Znate,
bojim se osuđivanja.
Bilo čijeg.
Osobito se bojim da će me osuđivati moja majka.
Je li moja majka ovdje?
Govorim majci:
„Mama, zašto ne dođeš na moj nastup?”
„Koliko traje? Jedan sat? Samo ti? Kako dosadno!”
„Na naslovnici sam Vanity Faira.” „Pa što?”
„Bila sam na audiciji za humorističnu seriju.
To bi mi moglo promijeniti život.”
„Donijela sam ti prijavnicu
za posao čuvara muzeja u našoj regiji u Aricciji.”
A moj tata će:
„Ne, dušo. Kako će? Bi li morala nositi pištolj?”
Kad god me tata vidi na pozornici, kaže da radim budalu od sebe.
Tako nas odgajaju u Italiji.
Uz veliku kontrolu i nisko samopouzdanje.
Reći ću vam samo ovo.
Da je moja majka bila glava obitelji Kardashian,
nikad ne bi izbacile liniju donjeg rublja,
nakita ni parfema.
Otvorile bi dućan s običnim bijelim gaćama u zabiti.
Moja mama ima tu naviku.
Neprestano me kontrolira
kao da je Bog, Bill Gates ili Zuckerberg.
Moja majka ima dva straha.
Da ću umrijeti ili zatrudnjeti.
Kad sam bila tinejdžerica,
jednom sam hodala pustom ulicom Rima,
jednom od onih na kojima su
samo prostitutke i dileri.
Razgovarala sam s nekim zgodnim tipom
o napetosti na Bliskom istoku.
„Mogla bih ti naribati parmezan na tim mišićima!”
Zvrc, zvrc!
„Kad se vraćaš?”
Ukočila sam se.
Otad sam poznata kao David Copperfield za erekcije.
Mama me zvala i dok sam bila na godišnjem,
jer zločin nikad ne spava.
Ljetovali smo u odmaralištu u Kalabriji.
Stigli bismo onamo premoreni
jer bi mama vozila najviše 40 km/h
i smjestila bi se između dvaju kamiona „radi sigurnosti”.
Njezina vožnja
živcirala je
vozače kamiona, koji su nas vrijeđali i gađali molitvenim karticama.
Skidali bi ih s prozora
i gađali nas njima.
Moj otac bi rekao: „Draga, možeš li malo ubrzati? Idiote!”
„Ne svađaj se s njim. On je prijatelj.” Nikad ga prije nije vidjela.
Talijanska odmarališta na obali puna su najimućnije,
najbogatije djece u Italiji.
Dakle, to su najrazmaženija i najgora derišta.
Ondje bio Andrea, 16-godišnjak iz Beneventa,
s Fendijevim novčanikom.
Vittoria, zgodna cura iz Verone bujne kose.
Ondje sam bila i ja.
Kovrčava, samo s jednom cicom i aparatićem za zube.
Picassova ljepotica.
Osjećala sam se sigurno i čvrsto
kao zgrada građena Camorrinim novcem.
U nekom trenutku došlo je vrijeme za disko večer za mlade.
Počinjala je u 22 h.
Ne bih uspjela skupiti hrabrost
do 23.40 h.
U nekom bih si trenutku rekla:
„Ovo je moje vrijeme. Moj život.
Poludjet ću.
Na plesnom podiju!”
Skinem aparatić za zube.
Skinem majicu koju sam vezala oko struka da sakrijem guzu.
Usput, bilo je oko 40°C.
Nakon godina plesanja baleta,
senzualno se spuštam na plesni podij.
Vidim da mi prilazi najzgodniji momak ondje.
Komad iz Brianze.
Visok, 17 godina, u bijeloj košulji,
gelirane kose,
s Nokiom s fotoaparatom. I to 2004.
Gotovo Elon Musk.
Prilazi mi.
Ne mogu vjerovati da će razgovarati sa mnom,
a ne sa zgodnom Vittorijom iz Verone.
Jednostavno ne mogu!
Približava se.
A ja…
On kaže: „Michela.”
Ja kažem: „Da?”
„Došla ti je mama.”
DJ pušta Carminu Buranu.
Podignem pogled i vidim je.
Mama je u spavaćici,
vitla papučom
poput Hruščova u sjedištu UN-a u New Yorku.
„Kad se vraćaš?”
Ostali tinejdžeri u klubu stoje ovako…
Pa kažem: „Bez brige.
Pravit ću se da idem kući pa ću se iskrasti i vratiti.”
I tako odem kući
i napustim jazbinu ljubavi, života i droge.
Tako glasi moja biografija na LinkedInu.
Kao što vidite, odrasla sam sputana tjeskobom.
Uvijek se bojim da će se, iznenada, moja mama pojaviti vičući:
„Imala sam pravo! Govoriš sat vremena! Ona žena umire od dosade!”
Uvijek se bojim toga.
Da me barem nije briga.
U ovo doba pravila i etiketa
voljela bih da me nije briga, kaže…
„mlada, jaka žena koja nije mršavica ni ljepotica, ali ima lijepo lice,
samostalna poduzetnica koja trlja bedra u Supertalentu.”
Nije lako živjeti tako.
Voljela bih biti tako jaka da me nije briga što drugi misle.
Ipak je 2022. godina.
Ali, znate,
nisam tako jaka.
To može samo moja sestra Cristina
jer ima Aspergerov sindrom.
Ne znam koliko znate o Aspergerovu sindromu.
Nisam znala što je to
pa sam proučila pouzdane izvore 2006.
Yahoo! Answers.
Giovanna iz Pordenonea odgovorila mi je:
„Imala ga je moja mačka.
Četiri je dana povraćala dlaku gledajući televiziju, ali sad je dobro.”
Zapravo, Aspergerov sindrom
razlikuje se od osobe do osobe.
U slučaju moje sestre očituje se tako da se izražava bez zadrške.
Kao veliko dijete. Govori istinu.
Boji se dviju vrsta ljudi.
Siromašnih i ružnih.
Znam.
Moja je sestra desničarka s invaliditetom.
Zato što,
kad vidi siromašne ljude,
zamišlja kako će biti kad se roditelji više neće moći brinuti za nju.
A kad vidi ružne ljude,
vidi ružne ljude i to je to. Voljela bih da imam bolji razlog.
Kao što možete zamisliti,
bilo je divno odrastati s njom
jer mi je život postao stereo, ne više mono.
Ne bih bila ovdje da nije bilo nje.
Ne bih vam sad govorila o svojim sranjima,
i još da mi plaćaju za to.
Da nije bilo nje, postala bih
posve mršava odvjetnica
s mužem koji me vara i govori da me voli triput na dan
i troje djece imenom Gianmaria.
Rekla bih: „Michela Giraud je baš duhovita.
Mogla bi skinuti 20 kg.”
I glasovala bih za neofašiste.
Takva bih bila.
Takva osoba.
I…
Sve dugujem svojoj sestri.
Ali, shvatite,
nije bilo lako odrastati s njom.
Kad bi htjela pitati nekoga na zabavi: „Čime se baviš?”,
zbog tjeskobe bi to zvučalo ovako…
„Ti!
Ti.
Čime se baviš?”
„Trenutačno sam nezaposlen.”
„Michela!
Zašto si me dovela na zabavu
punu sirotinje?”
U Goldonijevu stilu.
U stilu kazališta iz 18. stoljeća.
Bila sam…
Morala sam reći:
„Nije to ozbiljno mislila, stvarno.
Vjerujte mi, ona je…
Samo je malo napeta.”
Katkad bi pitala mog najboljeg prijatelja:
„Francesco?
Ideš s nama na krstarenje?”
„Ne, ove godine ne mogu.”
„Tata!
Obećaj da nikad nećemo biti siromašni kao on!”
Jednom je moj prijatelj, kojeg ne krasi pretjerana ljepota,
pokucao na vrata i moja mu je sestra otvorila.
Učinila je ovo.
„Kako si ružan!”
Zalupila mu je vrata.
Deset minuta poslije još je bio ondje.
Moja je sestra vrlo odlučna.
Ako želi nešto, onda to želi svim silama.
Poput Kim Jong-una.
Možemo usporediti atmosferu u Sjevernoj Koreji s onom u našoj kući
kad god smo zajedno ručali.
Za jedan smo Uskrs otišli na seosko gospodarstvo u Toscani.
Bila sam ponosna što sam rezervirala mjesto na osami
odmah kraj kamina.
Dogurali smo do deserta, još neokrznuti.
Sve je bilo mirno. Odjednom se pojavila djevojčica.
Ta vražja djevojčica
ustane
i počne ovako pjevati.
Svi u sali uzdahnu.
A ja ovako.
I moj otac.
I moja majka. A moja sestra…
„Želim pjevati.”
„Ne, dušo. Ne.
Nema potrebe da pjevaš, zbilja.
Vrlo si darovita.
Ona je još dijete.
Ne moraš je zasjeniti. Pusti je da pjeva.”
A moja sestra će: „Dobro.”
A djevojčica…
A moja sestra…
Pomislili biste da bi svi u sali počeli…
Ne.
Ljudi su se skamenili.
Gospođa iza mene.
Njezin muž.
Pečenka na njihovu tanjuru.
Onda sam postala tinejdžerica.
Kao tinejdžerica, probudila bih se i rekla:
„Živa sam!
Nažalost.”
Neprijatelj broj jedan bilo mi je zrcalo.
Gledala sam kamione na cesti
ispunjena nadom, ne strahom.
I…
U to vrijeme
ljetovala sam
na snobovskom mjestu malo izvan Rima
punom kul klinaca, snobova u malim klikama.
Dok sam se ja skrivala u grmlju,
poput bankovnog računa na Fidžiju,
moja bi sestra rekla ovo:
„Momci!
Želite li upoznati moju sestru? Eno je!
Michela!
Želiš li se sprijateljiti s njima?
Momci, moja sestra je jako duhovita!
Michela!
Jesi li se popiškila?”
U sebi sam umirala, trunula poput Tibera.
Rekla bi: „Naravno.
Bok, to sam ja. Normalna sestra.”
S 15 sam hinila samopouzdanje 30-godišnjakinje,
a nisam znala da treba ukloniti aplikator s tampona.
Nije lako biti sestra osobe s invaliditetom.
Kao da ti je brat ili sestra rock zvijezda.
Svi očekuju da budeš nešto posebno.
„Dobro, ova ima invaliditet,
ali što je s ovom drugom?”
S 14 sam bila ovakva:
„Nikad ne učim. Buntovnica sam.
Imam majicu na Nirvanu. Prava sam buntovnica.”
„Jedinica iz matematike.”
„Ne!”
Nije bilo lako devedesetih.
Ljudi nisu shvaćali što znači invaliditet.
Smatrali su da su to samo ljudi u kolicima.
Ako nije bilo njih, postali bi sumnjičavi.
Nisu mi postavljali pitanja poput:
„Michela, vrlo si lijepa. Koja je tvoja tajna?”
Ne, pogledali bi me i rekli:
„Tvoja sestra…
Što joj je?
Ima li ona to?
Dozvolu za parkiranje za invalide?”
„Ne, moja sestra može hodati.”
„Kako to?
Ako imaš znak pristupačnosti, pripadaš toj kasti.
Možeš parkirati u centru Rima.
Dobiti najbolja mjesta za derbi na Olimpicu.
Besplatne ulaznice za koncert Måneskina.
To je zlatna karta!
Imate zlatnu kartu, a niste ni svjesni.
Imate li popust u IKEA-i?
Normalni ljudi jedva sastave namještaj,
a kamoli takvi poput tvoje sestre.
Je li vama uvijek crni petak?
Idete li besplatno u kino?
Nije da tvoja sestra razumije filmove.”
„Ne, ne ide to baš tako.”
„Što joj je? Je li ona osoba s invaliditetom?
Inače ne bi bila takva.
Što joj je? Ima li Downov sindrom?
Je li više gore ili dolje?
Oprosti, htio sam te razvedriti.
Je li spastična?”
„Nije.”
„Ona je Bamboleiro?” „Što je to?”
„Da, Bamboleiro!
Kao oni koji čudno hodaju
s osakaćenim nogama. Pa im pjevaš:
Bamboleiro ! Bamboleiro ! ”
„Možda su krivi tvoji roditelji.
Jesi li transrodna?”
„Ne, to nema veze s tim.”
„Imaš li obline?
Jeste li židovi?
Jeste li Romi?”
„Nema to veze…”
„Rekla si da ti je otac iz Napulja.”
„Da se niste usudili…”
„Dobro, razumijem.
Jeste li se obratili nutricionistu?
Ili egzorcistu?
Jeste li je poslali na Supertalent?
Znaš što?
Suosjećam s tvojim roditeljima.
Dobili su jedno dijete s invaliditetom i hrabro pokušali ponovno.
A onda su dobili tebe. Baš i nisi mršavica.
Bez uvrede.”
„Samo imam bucmaste ruke!”
„Ne budi tako osjetljiva! Što sam rekao?
Čuj,
priznat ću ti nešto.
Situacija je jako teška.
Moj otac…
ima povišen kolesterol.
Srećom, odobrili su mu parkiranje za invalide.
Morao je inzistirati! Nevjerojatno!”
„Dobro, reći ću ti istinu.
Da, moja sestra nosi cjedilo na glavi.”
Kad sam bila dijete, nikad je nisam doživljavala drugačijom.
Ali vidjela sam to u očima drugih ljudi.
Vidjela sam kako je gledaju.
Kad bismo otišli nekamo, micali bi se od nas.
U jednom sam se trenutku zapitala.
Pitala sam: „Mama, zašto nas ljudi izbjegavaju?
Zašto nas ne pozivaju na zabave?
Ili na večere?
Zašto nas gledaju kao da smo…
čudovišta?”
Mama mi je nato rekla:
„Ne brini se, dušo.
Znaš…
Naša je glava poput lonca.
Ubacujemo u nju mnogo informacija.
Ali tvoja sestra nema lonac.
Tvoja sestra ima cjedilo.”
I…
Budući da sam se igrala s cjedilom na glavi,
pitala sam mamu: „Imam li ja isti sindrom kao ona?”
„Ne ti samo imaš obline.”
Dobro.
Želim posvetiti ovaj nastup
svojoj mami, bakama, sestri
i osobi koja je mnogo učinila za mene
i zaslužuje da je istaknem.
Jebite se, gđice Pina!
Odjebite!
Hvala.
Prijevod titlova: Sanja Vorkapić Velić