Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Nedožiju se ani 40.
Dobrý večer. No tak, potlesk!
Tleskejte, jako bych byla nahá.
Páni, takové teplo! Taková radost!
Připadám si jako v roce 2019.
Představím se. Jsem vysoká, štíhlá
a mám cizí příjmení, což evokuje charisma a tajemství.
Ano, jsem to já.
Emily Ratajkowski.
Aspoň taková, jaká by vám přišla z Wishe.
Až umřu, chci mít na náhrobku její fotku.
Stejně budu mrtvá.
Koho zažaluje? Děti, které nemám?
Ráda bych měla syny.
Chtěla bych, aby mnou byli obnubilovaní,
naprosto posedlí.
Jako muži, kteří se po sexu dívají na partnerku a říkají:
„Nikdy nebudeš jako má matka.“
Ale dcery? To nikdy!
Nechci, aby můj hubenější klon bez duševních poruch
říkal manželovi:
„Tati, koupíš mi tohle?“
Běž do práce, ty flákačko!
I když je ti pět.
Zatleskejte z ženské solidarity!
Každopádně pro ty z vás, kteří mě neznají,
kteří nemají dobrý vkus…
Narodila jsem se 28.7.1987 v Římě.
Slyšeli jste o Římu?
To město, kde řešíme problémy zapalováním věcí.
Autobusy.
Staré mosty. Odpadky.
Lidi, kteří chtějí platit bezkontaktně. „Můžu platit kartou?“
„Jestli chcete…“
Televize. Kino. Internet.
Byla jsem všude, kromě vězení.
Ale to přijde.
Letos jsem konečně spadla do DPH. Žiju si jako ve snu.
Finanční kriminálka. Jako ve snu.
Vyšplhala jsem po žebříčku.
Snášela jsem sexuální obtěžování. Sama jsem obtěžovala.
A konečně jsem dosáhla svých cílů.
Byla jsem na seznamu 100 nejúspěšnějších žen italského Forbesu.
Asi si říkáte „To je slušný, Michelo.“
Měla bys být hrdá.
Když jsi slavná, určitě se ti změnil život.
Konečně jdeš správným směrem.
Ne.
Když se stanete slavnými, váš život se nezmění.
Jste pořád stejná nicka, jen vás všichni znají.
Život se změní, když se probudíte jako kočka.
To vám sakra změní život! Najednou serete do kočkolitu!
Je to úplně jiný životní styl.
Já pořád dělám to samé jako předtím.
Každé ráno po probuzení se zkontroluju z profilu,
jestli už moje břicho dorostlo
do velikosti Fiatu Qubo.
Pořád dělám to samé,
ale mám nové problémy.
Třeba, když stojím frontu v lahůdkách
a je tam stará paní,
které trvá 40 minut
koupit si gorgonzolu a já tam stojím…
A paní říká: „Chtěla bych gorgonzolu.
A trochu šunky
pro svého vnuka.
A taky třetí dávku Pfizeru.
A ještě trochu gorgonzoly!“
„Do prdele už, ženská!
Nech taky nějakou gorgonzolu nám ostatním!
Taky chci kousek!
Když chceš křičet jak Robert Plant, jdi zpívat ,Whole Lotta Love‘ ven
a vypadni sakra odsud.“
Ale kdybych to řekla, druhý den o mně na internetu napíšou,
že jsem vymyslela holokaust.
„Důchodci, pozor na covid a na Michelu Giraud.“
Snad jsem tu nikoho neurazila.
Jsou tady nějací důchodci?
Jsou tady…
fanoušci Roberta Planta?
Je tu Robert Plant?
Super, nikoho jsem neurazila.
Aspoň nejste jako fanoušci Demi Lovato.
Když jste pořád v médiích,
musíte dávat pozor na to, co říkáte.
Mluvím z vlastní zkušenosti.
Psal se květen roku 2021.
Četla jsem tohle.
„Demi Lovato: Jsem nebinární. Chci být oslovována ,oni‘.“
Nemám ponětí, co znamená „nebinární“.
Můžu si to vygooglit,
ale můj divoký mozek komika se zapne
a vzpomene si na toho kouzelníka z televize.
Možná ho znáte.
Božský Otelma má několik titulů z humanitních věd,
mluví o sobě ve třetím pádu množného čísla a je kouzelník.
Jako každý z humanitních věd.
Tak jsem vymyslela tenhle vtip.
„Demi Lovato chce být oslovována ,oni‘ jako Božský Otelma.“
Říkám si, že je to geniální.
Jsi génius. Zasloužíš si tu cenu za satiru, cos dostala v roce 2020.
Samozřejmě, že bych si mohla vygooglit „nebinární“,
ale vyhrála jsem ceny!
Neblázněte.
No jasně…
Teda, mohla bych…
Mohla jsem se podívat do online slovníku,
ale mám na zdi cenu.
Hned mezi krucifixem a plakátem nahého Toma Hardyho.
Rozumíte?
Takže jsem nakonec napsala tenhle vtip:
„Demi Lovato chce být oslovována ,oni‘
jako Božský Otelma.“
Dala jsem to na Facebook a lidi na to:
„Jsi úžasná.“ „Jsi génius!“
Takže s tak dobrou odezvou, jsem ho dala i na Twitter.
Ano, kamarádko.
Dala jsem ho na Twitter.
A pak jsem udělala něco neuvěřitelně chytrého.
Vypnula jsem si telefon.
A šla jsem ven.
Užívat jsem si reálného života.
Říkala jsem si „Je hezky. Děti si hrají.
Tamhle je ta stařena s gorgonzolou.
Svět je úžasný!“
Pak sednu do vlaku,
zapnu si telefon…
A lavina urážek.
Jako bych byla…
táta Britney Spears.
„Zasloužíš si umřít!
Ty jeden zasranej heteráku!“
Od Roztomiloušek96.
„Radši umři, ty nulo! Budu tančit na tvým hetero hrobě!“
Od MilovniceSladkostí2001.
Někteří napsali neuvěřitelně temné věci,
i když měli fakt roztomilé profilovky.
Nakonec jsem si řekla, že jsem to asi zvorala.
A šla jsem si ověřit, co „nebinární“ znamená.
Takže jsem…
Ale až potom.
A zjistila jsem, že je to výraz spojený s LGBTQI komunitou
a že nemá nic společného se scientologií,
ani že nejde o módní dietu, jako je Dukanova.
Z legrační a lehce mentální Michely
byl najednou sériový zabiják z Vrah mezi námi.
Nevědomky jsem vymyslela vtip, který urazil LGBTQI komunitu
v podvečer vydání filmu o LGBTQI komunitě, ve kterém hraju.
Shrnu to. Zavolali mi z novin.
„Haló? Je tam Giorgia Meloni?“
Chtěli mě vymazat
a digitálně nahradit méně zdiskreditovaným hercem,
Kevinem Spaceym.
Koho? Mě?
Vždycky jsem chtěla být mixem
mezi Madonnou, Lady Gaga a RuPaulem jezdícím na duze.
Po dlouhých třech hodinách si říkám: „Michelo, buď veselá jako vždy.
Napsalas v životě spoustu skvělých vtipů…
Nevědělas, že tím můžeš lidem ublížit.“
Tak jsem ten vtip smazala. A musím říct…
Další lavina urážek.
Jako bych byla máma Britney Spears!
Smazání toho tweetu nic nevyřešilo,
jen jsem všechny nasrala.
Nakonec budu mít na náhrobku napsáno:
„Nasrala úplně všechny.“
Pod fotkou Emily Ratajkowski.
Lidi mi psali:
„Styď se, Michelo! Ty zbabělče! Jsi hrozná!
Klaněla ses politicky kulturní politice.
Co by řekla satira? A Aristofanés? A Lenny Bruce?“
Jak to mám vědět? Lenny Bruce je mrtvý.
„Michelo? Ahoj.
Co udělat insta přenos s Alessandrem Zanem, kterýho nenávidíš,
o jeho zákonu proti homofobii a transfobii?“
Nejsem Pillon.
Fajn, napsala jsem vtip.
Nejenom, že jsem zveřejnila post na podporu Zanova zákona.
Ne!
Udělala jsem mnohem víc!
Zveřejnila jsem video s nápisem „Zan“ na obou rukou.
Dvojitý Zan!
Víc už to podpořit nešlo.
Ale to není všechno. Říkali:
„Neboj, Michelo.
Svobodu projevu vždy podpoříme.” Podepsána strana L'Europa con Salvini.
Bylo to, jako když jsem četla komentář: „Michelo, jsi boží,“
od nové holky mýho bývalýho.
Podváděl mě s ní, když jsem měla covid.
Ještě pořád mě lidi na ulici zastavují
a ptají se, odkdy podporuju pravici.
Jsem živým důkazem citátu Andyho Warhola,
že každý bude na Twitteru 15 minut fašistou.
Ale byla zábava být 15 minut fašistou.
Černá zeštíhluje.
Ale…
Zjistila jsem ještě něco jiného.
Je horší, když se vás zastávají, než když na vás útočí.
Je to jako dostávat bukkake,
zatímco obědváte s rodiči.
Je to super, ale ve špatný čas.
Být ve středu twitterového lynčování, je jako mít zácpu.
Je to jako jet FlixBusem bez brzd
s řidičem milujícím reggaeton.
Musíte tam sedět a poslouchat „Loco loco…“
Dost!
Jak loco můžete být?
Jestli jste loco, už není cesty zpět.
Ale ne, být loco jen jednou nestačí. Musíte být loco loco.
Nestačí to zopakovat jen jednou.
Co můžete udělat tak strašně loco?
Pomůžete babičce nastavit eIdentitu? Zaplatíte daně?
Půjdete na domovní schůzi bez zbraně?
Co?
Skvělý!
Ale…
Musím říct,
že sláva má i svá pozitiva.
Třeba taková,
že vám dávají zdarma věci jako…
trička, krémy, čaje na hubnutí…
Ne, že bych je potřebovala.
A taky vás zvou do různých televizních pořadů
velmi lichotivými maily.
Jednou mi přišel mail: „Ahoj, Michelo.
Moc se nám líbí, co děláš.
Zbožňujeme tě, jsi náš vzor.
Chceme, abys mluvila o něčem, co je ti blízké.
Abys přišla do našeho pořadu a mluvila o tom,
že i když nejsi hubená jak tyčka,
neděláš z toho žádnou tragédii a žiješ svůj život naplno.“
Když jsem si ten mail četla,
představovala jsem si, jak ho odesílatelka čte s přízvukem.
Autorka toho pořadu…
Já mám její přízvuk ráda stejně jako její rodné město…
„Ahoj, Michelo!
Jsi nejlepší!
Nechceš nám přijít říct do pořadu,
že i když jsi hora sádla,
odmítáš se střelit do hlavy jako Kurt Cobain?
Páni! Pecka!
Poslyš,
neboj. Až přijdeš na natáčení, budeme tu mít bufet.
Je zadarmo a máme všechno, co jíš v Římě.
Samý karbohydráty.
Abych tě ujistila, že jsme na stejný vlně,
posílám fotku tvýho kolegy Bombola.“
Víte…
já nejsem nevraživá.
tak jsem odepsala. „Díky, Marie Grazio,
moc ráda do tvého pořadu dorazím,
abych otevřeně promluvila o svém boji se svou velikostí.
Ale i přes tohle postižení
dělám spoustu dalších věcí.
Chodím beze studu ven.
Čas od času
dokonce chodím v tričkách
s krátkým rukávem.
A taky projdu dveřmi.
Jo, příležitostně taky neúmyslně
zablokuju Suezský průplav.
Ale něco ti řeknu.
Když jsem večer doma sama,
zatancuju si a jak se mi stehna dřou o sebe,
dokážu si rozdělat v krbu.
Jupí jej, Marie Grazie.“
„Boží! Ten tvůj trik s ohněm je super!
Pojď do Itálie má talent!“
„Ne, děkuju. Vrátím se za kamarády
z pořadu Můj 300kg život.“
Ale musím jí poděkovat.
Řekla o mně, že nejsem hubená jak tyčka,
místo aby použila výraz, který nenávidím,
což je „plnoštíhlá“.
Hádám, že se to vyslovuje takhle.
„Plnoštíhlá.“
„Zamkněte si ledničky.“
„Plnoštíhlé se blíží.“
„Plnoštíhlá“ je pro módu
jako poslední řada Hry o trůny pro všechny seriály.
Pojem „plnoštíhlá“ představuje všechno,
na co by móda nejradši zapomněla. Jako crocsy
nebo potlučení asistenti Naomi Campbell.
Jednou jsem šla do outletu. Ale dělám taky dobrý věci.
Pamatuju si, že cedule „Pro plnoštíhlé“ byla napsána jasně červeným písmem
a ohraničená pochodněmi. Slyšela jsem bubny.
Jako v Jurském parku. Jurský plnoštíhlý park.
Popocházelo tam plno oplácaných lidí dívajících se na podlahu.
A na druhé straně plotu
bylo vidět několik vyzáblých matek
říkajících svým perfektním dětem:
„Podívej na ně.
Pohybují se ve smečkách.“
A tlouštíci…
„Mami!
Jsou všechny ty paní těhotné?
Já se bojím!“
„Ne, zlato, nejsou těhotné. Jsou plnoštíhlé.
Podívej se na ně.
Zrovna je budou krmit.
Personál spustí dolů kozu
a poslíčka s humanitním vzděláním.“
„Ne! Prosím!
Nedokončil jsem doktorát
ze vztahu mezi Manzonim a Zerocalcarem!
Ne!“
A pak
ty plnoštíhlé ženy donutili,
aby se nahlásily prodejní asistentce a řekly:
„Jsem ze zákona povinna ohlásit, že mám americkou velikost 14.“
„Jasně. Běžte tamhle.
Tam, kde umírá důstojnost.
Ano, tam, kde vám žádná móda nepomůže.“
Je tam jasně vidět rozpor.
Je to jako Acheron pro sexy holky.
Na jedné straně máte normální hubené holky, které mají práva…
Jsme v Itálii… Aspoň něco jako práva.
Na druhé straně jsou plnoštíhlé holky nucené dodržovat rituály,
jako je opakované vycházení z kabinky k zrcadlu,
zatímco si mumlají motivační mantry, kterým ani samy nevěří.
„Stejně se mám ráda.“
„Jsem sympatická.“
„Mým snem je hrát kamarádku sexbomby
v televizním seriálu.
Jsem tlustá, ale mám pěkný obličej.
Jsem odbornice na informatiku a Marcela Prousta.”
Plnoštíhlé už nemají normální jména jako Serena nebo Luciana. Ne!
Jejich jména musí nějak reprezentovat jejich velikost.
Takže máme Velkou Lucianu, Velkou Serenu, Velkou Marii Vittorii,
Velkou Michelu, Velkou Manuelu.
A musí stát nehnutě na místě,
zatímco k nim ostatní postavy, vždy štíhlé daňové podvodnice
nebo vražedkyně, přijdou a řeknou:
„Ty ráda jíš, co?“
Ženy hubené jako tyčka se bojí,
aby nepřibraly jen tím, že si dají kousek pizzy.
Takhle.
Dr. Nowzaradan se objeví jako Mínós.
„Gulie! Jste dvě čokoládové tyčinky od plnoštíhlosti!“
„Ale doktore, měřím 170 cm na 70 kilo!“
„Kolika let se chcete dožít?
Chcete skončit jako ta nehubená herečka,
co se živí tím, že tře stehny o sebe v Itálie má talent?
Předepíšu vám proteinovou dietu
se spirulinou, lišejníky
a dalšími zelenými věcmi ze středoškolské učebnice.“
Žijeme ve světě plnoštíhlých. Pak máte noční můry z body-positivity.
Musíte se milovat, ať jste jakýkoli.
I kdybyste byli jak koule, jinak jste hloupý, povrchní práskači
a zasloužíte si vypít bolehlav a umřít.
Ale vážně.
Život není tak černobílý.
Takhle to nefunguje.
Nemůžete se mít rádi pořád.
Občas si připadám jako Beyoncé, občas jako Magalli.
To je ten vtip, který mě proslavil v gulazích po celém světě.
A hádejte, koho jsem tím neurazila. Magalliho.
Věděl, že je to pozitivní přirovnání.
Co se toho označení „plnoštíhlý“ zbavit?
Je to jen nálepka. Je to banalita.
Máme se všichni řídit kánonem?
Řekněte mi, kdo ten kánon vymyslel?
Má mě ten kánon definovat?
Buďte stateční. Říkejte, že jsem tlustá, ale nedělejte ze mě blba.
Pak budu mít právo vás zmlátit!
To je fér, ne?
Že jo?
Dobře, slečno. Zmlátíme je.
Ale když se té nálepky konečně zbavíte,
dostanete jinou.
Začnou vám říkat „tvrďačka“.
Pokaždé, když žena něčeho dosáhne, je tvrdá.
Proč? Je snad z kartonu? Je sušenka?
Co dělají tvrdý ženský?
Kopají do dveří, aniž by se rozplakaly?
Dokážou najít klíče v kabelce?
Zvládnou jít na záchod samy?
Jsou sice dobrý, ale nikdo je nechce?
Pokaždé, když čtu zprávy typu:
„Tohle je Caterina,
tvrdá holka, která si splnila sen o podnikání.“
A pak vidím fotku té chudinky bez příjmení
nacpanou mezi receptem dne
a roztomilým tuleněm Lotty, co hraje na ploutve Marseillaisu.
Zpropadená konkurence!
Abych to shrnula, v dnešním světě není snadné být dívkou.
Další věcí, co čas od času slýchám, je:
„Jak ses k tý práci dostala,
i když jsi ženská?“
K čemu ta lítost? Za koho mě máš, za žebráka?
Fajn, dej mi pět euro, ať si můžu koupit bavlněný vložky.
Jsem 34letá plátkyně DPH
a zasloužím si nemít zadek rudý jako opice.
Nemyslíš?
Chci…
Dobře.
Už dost řečí o ženských.
Co vlastně ženy chtějí? Volební právo?
Vážně, Merline?
Miř trochu níž.
Radši si promluvíme o lidech, kteří mají mnohem těžší život.
O skupině lidí, kteří žijí na okraji společnosti.
Jsou to lidi, kteří už nemají skoro žádnou moc.
Tak jim vrátíme jejich hlas.
Heterosexuální běloši.
Už jich moc není.
Zbylo jich jen pár.
Kde jsou?
Je tu dneska někdo z nich?
Můžete zvednout ruku, nejsem Michela Murgia.
Dvě ruce?
Vydáš za dva?
Byl jsi v Černobylu?
Tak je spočítáme.
Raz, dva, tři…
Já to říkal!
Pánové.
Co se to s váma stalo?
Chudinky.
Jste takovýhle.
Vůbec na vás nezáleží.
Jak to? Dřív jste vládli světu.
Měli jste říši, v které slunce nikdy nezapadalo, jako Karel V.
Teď se nám ztrácíte před očima.
Jste jako Prusko.
Jako dinosauři.
Jako Blockbuster.
Skoro vyhynulý.
Přesně tak. Převezou vás do přírodních rezervací.
Pak o vás natočí seriál
The Walking Hetero.
Kde…
The Walking Hetero,
kde budete holky oslovovat takhle:
„Poslechni si můj podcast!“
„S tebou bych si dal říct.“
„Teď se každej pořád uráží.“
Zavřou vás do rezervace s cedulkou
„Heterosexuální běloši.“
Jako první předstoupí odvážná duše
Marco Montemagno.
„Jednoho dne jsem se probudil
s něčím obrovským pod peřinou.
Bylo to moje ego.
Přišel jsem sem, abych zažil něco nového a nepoznaného.
Že nemám pravdu.“
Ale nebojte se. Tohle skončí.
Brzy o vás začnou psát články.
„Tohle je drsňák Marco.
Každý den chodí do práce, a nepíská u toho na holky.“
Další nálepkou, kterou mi často dávají, je „mladá komička“.
Je mi 34 let.
Docela oxymoron.
Sálem se rozhostilo ticho.
Ale jsem ráda, že jsem se proslavila v 34,
protože v mém věku utrácíte peníze za rozumnější věci.
Za léky na bolest,
doplňky,
ortopedické pantofle.
Mám vysokou klenbu.
Když se proslavíte ve 20,
vyhodíte všechny prachy za Negroni.
Já si dávám Negroni s lékama na spaní a proti zánětům.
Ale upřímně,
nebylo snadné si zvyknout na život hvězdy.
Hlavně kvůli mé rodině.
Pocházet z vojenské, katolické rodiny střední třídy
přináší spoustu výhod. Jako střídmost.
Eleganci.
Dobrý vkus. Dekorum.
Ale i další,
jako úzkost, záchvaty paniky, strach z Boha a z konce světa.
V podstatě Vatikán, ale bez všeho, co mám ráda.
Jako benevolence, peníze,
róby, v kterých to můžete pustit do gatí a nikdo to nezjistí.
A ty sci-fi halapartny, co nosí Švýcarská garda.
Ale když se vrátím ke své rodině.
Důvod, proč jsem měla s tou slávou problém,
bylo jedno jediné pravidlo.
Strach z Boha.
To bylo naše klíčové slovo.
„Nikdy nebuď šťastná,
nikdy si neužívej, co máš, i když sis to vydřela,
jinak tě Bůh uvidí a potrestá.“
Ano, najde nás v Balduině.
V severním Římě. V 90. letech.
Jen si to představte.
Představte si Boha,
jak CEO světa říká: „Tak jo, Serafe.
Podej mi tu hnědou složku o Zemi.
Tak ukaž…
Podíváme se…
,Válka v Zálivu.‘
To bylo špatný.
Ale Západ v tom měl zájem. Jdeme dál.
,Pakt státu s mafií.‘
Nic moc, ale natočili o tom super seriál. Tak dál.
Co?
Mladá Michela Giraud má radost z dobré známky z matematiky
a slaví ji sendvičem s mortadellou?
Petře, podej mi bič!
Mám tě.
Mám tě, tlusťoško!
Pošlu ti doživotní zásoby bylinných čajů na hubnutí
a mražené špenátovo-sýrové kuličky,
které ti chůva nikdy pořádně nerozmrazí,
protože je jí to fuk!“
A…
Když Bůh nestačil,
povolaly moje babičky nejlepšího hráče,
Pannu Marii.
Ano, vydíraly mě pomocí soch Panny Marie.
Vyznaly se v nich. Byly to mariánské someliérky.
Říkaly mi:
„Tak jo, Michelo.
Dnes jsi odmítla trénovat správné držení těla tím,
že budeš na hlavě balancovat nejtěžší slovník,
a místo toho jsi chodila s cedníkem.
Byl to hřích s hořkou dochutí a Madona Civitavecchijská z toho pláče.
Jednou to byla Madona Loretánská, jindy zas Pompejská.
Čím závažnější byly mé hříchy, tím cizokrajnější byly sochy.
Jako Madona Čenstochová
nebo Panna Maria Lurdská.
Byla to Madona bez hranic.
Panna Maria samozřejmě očekávala,
že se budeme oblékat jistým způsobem.
Narodila jsem se do římské rodiny střední třídy.
A tak jsme se sestrou nosily děsně drahé šatové sukně,
sametové blůzy
a lakýrky.
Nebyly jsme malé holky,
ale mladí pojišťovací makléři.
Panna Maria také očekávala, že budu sportovat
v souladu s mou hlavní vášní.
Šunkou.
Milovala jsem šunku a hraní si s ostatními dětmi.
Dobře, nehrála jsem si s nimi.
Místo toho…
jsem je mlátila.
A protože jsem byla tlusté a agresivní dítě,
rozhodli se mě naši zapsat na kurz,
který by rozvinul můj přirozený talent.
Balet.
Jak jinak.
Zmrdi.
Takže pak…
Po mnoha měsících baletu
jsem byla pořád tlustá a agresivní, jen v tutu.
A mlátila jsem je.
Rodiče chtěli, abychom se sestrou
dělaly všechno společně.
Ale ona má poruchu autistického spektra. Říká, co jí přijde na jazyk.
Nebere si servítky. Ničeho se nebojí.
Říká lidem, ať si naserou, ať jsou kdokoli.
Dělá všechno, co bychom chtěli i my,
ale kuráž má na to jen Vittorio Sgarbi.
Takže…
nebylo pro mě snadné chodit na balet s místníma holkama,
protože byly náš přesný opak.
Hubené, dokonalé, sebevědomé,
elegantní a děsně rozmazlené.
Byly tak rozmazlené, že reagovaly se znechucením,
když jim máma dala místo pravé Barbie jen imitaci.
„Mario Vittorio, je rok 1994. Vláda odhalila rozsáhlou korupci.
A maminka ti koupila tuhle panenku.
Ale stejně tě miluje.
Neboj se.“
„Mami, můžeš si být jistá dvěma věcmi.
Až vyrostu, taky nebudu platit daně.
A zavřu tě do důchoďáku do provincie Rieti.“
Takže…
Umíte si představit, jaké to pro mě bylo vyrůstat s takovýma holkama?
Teď už jsou všechny dospělý…
A staly se z nich…
Ne. Jsou…
Jsou to svině.
Jsou to…
svině.
Jsou to…
svině.
Balet byl pro mě dost náročný.
Moje sestra byla velmi odhodlaná. Byla jako Černá labuť.
„Budu profesionální baletka!“
A já naopak…
se jen valila.
Jako skleněnka na šikmé ploše.
Netančila jsem. Prováděla jsem fyzikální experimenty.
Často jsme musely cvičit speciální sestavu,
která zahrnovala přechod z bodu A do bodu B jistým krokem.
Nazvala jsem ji „má osobní Hirošima.“
Takhle to dělaly ostatní holky.
Skvělý!
A já…
Mám křeč v noze.
A teď já.
„Slečno, já to nedokážu!“ A ostatní…
„Kevine, jsi to, čemu učitelé říkají les incompétents.
Moje filipínská uklízečka Mahala tančí líp než ty.“
V šatnách se snažily chovat hezky.
Viděly, že jsme se sestrou jiný,
tak říkaly věci jako:
„Jste postižený?“
A já na to: „Ne, mám jen baculatý ruce.“
A ségra ji poslala do prdele.
Popravdě, když vám to řekne cizí člověk,
máte na to naprosté právo.
Ségra dostává příspěvky, ale zaslouží si metál.
Hashtag: „Italská vládo, zamysli se nad tím.“
Ne, zapomeňte na to. Ať posílají příspěvky dál.
Jde o to,
že nám to nešlo. Nebyly jsme rozené tanečnice.
Měly jsme koordinaci
asi jako levná kuchyňská linka z katalogu.
Z nějakého důvodu
nám učitelka řekla, ať se držíme vzadu.
Jako důvod použila, že jsme vysoké.
V poslední řadě jsem byla já, moje sestra
a prach,
Svatý grál,
Elvis,
filmografie Billa Cosbyho
a zápisník Paola Borsellina.
Pojala jsem tušení, že to nedopadne dobře,
když jsem slyšela pár komentářů.
Učitelka baletu
řekla mému tátovi: „Pane Giraude,
nechci vás děsit, ale vaše dcery jsou z celé třídy nejtlustší.
Obzvlášť Michela.
Nechtěla by zkusit třeba plavání,
atletiku,
řecko-římský zápas nebo wrestling?“
Nebudu ztrácet čas tím, že o tom budu povídat,
ale mám vlastní komediální speciál,
tak jsme tu všichni, abychom mě oslavili.
Jsem na obálkách časopisů. Co je mi po tom?
Ne, že bych na to pořád myslela a byla nevraživá,
ale slečno Pino, jděte do prdele!
Bravo!
Naserte si.
Jděte do prdele, slečno Pino!
Joder, maestra Piña.
Naserte si.
Přesně tak.
Tak jo.
Víte, bojím se, že mě lidé budou soudit.
Všichni.
Ale hlavně moje vlastní máma.
Je tady?
Ptám se jí,
proč nechodí na moje vystoupení.
„Jak je to dlouhý? Hodinu? Jen s tebou? Nuda!“
- „Mami, jsem na obálce Vanity Fair.“ - „No a?“
„Ucházela jsem se o komediální pořad.
Mohlo by mi to změnit život.“
„Já ti přinesla přihlášku
na hlídačku do regionálního muzea
v Ariccii.“
A můj táta:
„Ne, lásko, jak jsi mohla? Musela by mít zbraň?“
Pokaždé, když mě táta vidí na pódiu, říká, že se zesměšňuju.
Tak nás rodiče v Itálii vychovali.
Na dietě ovládání a sebeúcty.
Řeknu vám tohle,
být moje máma matriarcha Kardashianových,
nikdy by nevydaly kolekci spodního prádla,
šperků nebo parfémů.
Otevřely by si v Molise obchod s prostými bílými kalhotkami.
Moje máma má takový zvyk.
Neustále mě kontroluje,
jako by byla Bůh, Bill Gates nebo Zuckerberg.
Moje máma se totiž bojí dvou věcí.
Že umřu nebo že otěhotním.
Když jsem byla v pubertě,
šla jsem jednou poklidnou římskou ulicí.
Takovou, kde potkáte jen prostitutky a drogové dealery.
Povídala jsem si s náhodným fešákem
o napětí na Blízkém východě.
„Na tvý hrudi bych mohla strouhat sýr.“
Cink, cink!
„V kolik se vrátíš?“
Ztuhla jsem.
Od té doby jsem známá jako David Copperfield erekcí.
Máma mi taky volala, když jsem byla na dovolený,
protože zločin nikdy nespí.
Jezdívali jsme na letní prázdniny do Kalábrie.
Dorazili jsme tam hotoví,
protože máma jela maximální rychlostí 40 km/h
a nacpala se mezi dva náklaďáky, aby se nic nestalo.
Její řízení
vyvolávalo napětí
mezi námi a kamioňáky,
kteří po nás házeli modlitební kartičky.
Sundavali je z čelního skla
a házeli je po nás.
Můj táta: „Zlato, nemůžeš jet trochu rychleji? Idiote!”
„Nehádej se s ním. Je to můj známý.“
Nikdy ho neviděla.
Italská přímořská letoviska jsou plná těch nejbohatších
italských dětí.
Takže těch nejrozmazlenějších
a největších hajzlů.
Byla tam 16letá Andrea z Beneventa
chlubící se peněženkou Fendi.
Vittoria, sexy holka z Verony s vlasama jak z reklamy.
A pak já.
Kudrnatý vlasy, jen jedno prso. Rovnátka nahoře i dole.
Jak obraz od Picassa.
Pevná v kramflecích a sebevědomá
jako všechny budovy postavené z peněz Camorry.
V jistou dobu
přišel čas na disko večer.
Začínal v deset večer,
ale já se odhodlala
nejdřív 23:40.
Po určité době jsem si řekla:
„Už je čas.
Je to můj život.
Rozjedu to.
Na parketu!“ Vyndala jsem si rovnátka.
Zahodila jsem mikinu uvázanou kolem pasu zakrývající zadek.
Poznámka na okraj, bylo 40 stupňů.
A po letech baletu
jsem smyslně sestoupila na parket.
Najednou šel ke mně nejvíc sexy kluk z celýho hloučku
Hora svalů z Brianzy.
Sedmnáctiletý, vysoký, v bílé košili,
nagelované vlasy
a s Nokií, co umí fotit. V roce 2004.
Úplně jako Elon Musk.
Šel ke mně.
Nemůžu uvěřit, že chce mluvit se mnou,
a ne s Victorií, sexy kočkou z Verony.
To není možný!
Přiblíží se.
A já…
A on říká „Michelo“.
„Ano?“
„Máš tu mámu.“
DJ hraje Carminu Buranu.
Podívám se nahoru a vidím ji. Má na sobě noční košili.
A v ruce třímá pantofel
jako Nikita Chruščov v sídle OSN v New Yorku.
„V kolik se vrátíš?“
Ostatní puberťáci v klubu dělají…
Tak říkám: „Nebojte.
Budu předstírat, že jdu domů, ale vyplížím se a vrátím se.“
Tak jdu domů.
Odcházím z doupěte lásky, života a drog.
Mimochodem tohle mám v biu na LinkedInu.
Vyrůstala jsem s ochromující úzkostí.
Mám neustále strach, že se moje máma
zničehonic objeví a začne křičet:
„Měla jsem pravdu! Mluvilas hodinu! Tahle paní umírá nudou!“
Z toho mám neustále strach.
Kéž by mi to bylo jedno.
V téhle době pravidel a nálepek,
říká: „kéž bych se přestala strachovat…“
„mladá, drsná, nehubená žena,
není klasická kráska, ale má hezký obličej,
je podnikatelka, která tře stehny o sebe v Itálie má talent.“
To není snadný život.
Kéž bych měla sílu, aby mi názory ostatních byly jedno.
Vždyť je rok 2022.
Ale řekněme,
že na to nemám sílu.
Tu má jen moje sestra Cristina,
protože má Aspergerův syndrom.
Nevím, kolik toho o Aspergerovi víte.
Já to taky nevěděla, tak jsem si to v roce 2006 našla na spolehlivém zdroji:
Yahoo! Answers.
Giovanna z Pordenone mi odpověděla:
„Ano, má to moje kočka.
Čtyři dny zvracela chlupy,
když jsem koukala na telku, ale už je v pohodě.“
Ve skutečnosti se Asperger liší případ od případu.
V případě mé sestry se projevuje tím, že si nebere servítky.
Je jako velké dítě. Říká to tak, jak to je.
Bojí se dvou druhů lidí,
chudých a ošklivých.
Já vím.
Moje sestra je pravicově postižená.
Je to takhle.
Když vidí chudé lidi,
představí si den, kdy se o ni naši nebudou moct starat.
A když vidí ošklivé lidi,
prostě vidí, že jsou ošklivý. Lepší důvod bohužel nemám.
Jak si asi umíte představit,
vyrůstat s ní bylo skvělý.
Díky ní přešel můj život z mono na stereo.
Nebýt sestry, nikdy bych tu s vámi nebyla.
Nevyprávěla bych vám tu o svých problémech
a neplatili by mi za to.
Nebýt jí, vyrostla by ze mě
právnička hubená jako tyčka
s nevěrným manželem, co jí třikrát denně říká, jak ji miluje,
a třemi dětmi jménem Gianmaria.
Říkala bych: „Ta Giraud je dost vtipná.
Pomohlo by jí shodit 20 kilo.“
A volila bych Bratry Itálie.
Taková bych byla.
Fakt.
A…
tak své sestře vděčím za všechno. Ale…
vyrůstat s ní nebylo snadné.
Když se chtěla někoho na oslavě zeptat „Co děláš?“
úzkost proměnila její otázku v něco jako…
„Ty!
Ty.
Co děláš?“
„Momentálně jsem nezaměstnaný.“
„Michelo!
Proč jsi mě vzala na oslavu
plnou nuzáků?“
Úplně jako Goldoni.
Jako v jeho hrách.
Byla jsem…
Musela jsem říkat:
„Ona to tak nemyslela. Vážně.
Věř mi, je…
je jen trochu nervózní.“
Občas se zeptala mého nejlepšího kamaráda:
„Francesco?
Pojedeš s námi letos na loď?“
„Ne, letos nemůžu.“
„Tati!
Slib mi, že nikdy nebudeme chudí jako on!“
Nebo jindy
jeden můj kamarád, co není zrovna řecký bůh,
zaklepal na dveře a moje sestra šla otevřít.
A udělala tohle.
„Páni, ty jsi ale šereda!“ Prásk!
Zabouchla mu před nosem. Stál tam ale i po deseti minutách.
Moje sestra je velmi odhodlaná.
Když něco chce, nedá pokoj.
Je jako Kim Čong-un.
Kdykoli jsme obědvali společně,
panovala u nás doma stejná atmosféra jako v Severní Koreji.
Jednou na Velikonoce, jsme jeli na farmu v Toskánsku.
Byla jsem pyšná, že jsem nám zamluvila stůl daleko od lidí,
v podstatě v krbu.
Nakonec přišla chvíle na dezerty, pořád bez úhony.
Byl tam takový klid. Ale pak přišlo dítě.
Zkurvená malá holka
se postavila
a začala takhle zpívat.
A všichni v místnosti udělali…
Já dělala tohle.
A můj otec.
Moje máma. A moje sestra…
„Chci zpívat.“
„Ne, zlato.
Není potřeba zpívat.
Máš talent na spoustu věcí.
Jen to jen dítě.
Nemusíš se před ní předvádět. Nech ji zpívat.“
A moje sestra „Dobře“.
A ta holka…
A moje sestra…
Člověk by si myslel,
že všichni začnou…
Ne.
Všichni zkameněli.
Dáma za mnou.
Její manžel.
Pečeně na jejich talíři.
A pak jsem přišla do puberty.
V pubertě jsem se probudila a prohlásila:
„Jsem naživu!
Bohužel.“
Mým nepřítelem číslo jedna bylo zrcadlo.
Na kamiony jedoucí po silnici
jsem se dívala se srdcem plným naděje, ne se strachem.
A…
V té době
jsme obvykle trávili léto
na nějakém snobském místě u Říma
plném cool, snobských děcek, které měly své party.
Zatímco já se schovávala v křoví
jako off-shore účet na Fidži.
Moje sestra na ně křičela:
„Kluci!
Chcete poznat mou ségru? Tamhle je!
Michelo!
Chceš se s nima kamarádit?
Kluci, moje ségra je děsně vtipná!
Michelo!
Nepočůrala ses náhodou?“
A já v duši umírala. Hnila jsem jak Tibera.
Tak říkám: „Jasně.
Ahoj, to jsem já. Ta normální sestra.“
V 15 jsem předstírala sebevědomí třicetileté ženy,
i když jsem nevěděla, že musím z tamponu sundat aplikátor.
Není snadné mít postiženého sourozence.
Je to, jako by váš sourozenec byl rocková hvězda.
Všichni od vás očekávají něco výjimečného.
„Tak jo,
tahle je postižená,
ale co ta druhá?“
Když mi bylo 14,
byla jsem rebelka a neučila se.
Nosila jsem mikinu Nirvana. Rebelka jak poleno.
„Nenapsalas test z matiky.“
„Ne!“
V 90. letech to nebylo snadné.
Lidi nevěděli, jak vypadá postižení.
Jako postižené brali jen vozíčkáře.
Když jste neměli vozík, zpochybňovali vás.
Neptali se mě na věci jako:
„Michelo, jsi neuvěřitelně krásná. Jaké je tvé tajemství?“
Ne, prohlíželi si mě a říkali:
„Ta tvoje ségra…
Co s ní je?
Má to?
Parkovací povolení pro postižáky?“
„Ne, moje sestra může chodit.“
„Jak to?
Když máš ZPP, jsi součástí kasty.
Můžeš parkovat v centru Říma.
V Olimpicu dostaneš nejlepší místa na derby.
A dají ti zadarmo první řadu na Måneskin. S tím se dostaneš všude!
Držíš zlatou vstupenku a ani to nevíš.
Dostáváte slevy v IKEA?
Se sestavováním nábytku bojují i normální,
natož lidi jako tvoje ségra.
Máte Black Friday po celý rok?
Máte lístky do kina zdarma?
Ne, že by tvoje sestra filmům rozuměla.“
„Ne, takhle to nefunguje.“
„Co je s ní? Je retard?
Jinak by taková nebyla.
Co to s ní je? Má Downa?
Je víc up nebo down? Promiň, jen chci odlehčit atmosféru.
Takže je spastik?“
„Ne.“
- „Je Bamboleiro?“ - „Co to je?“
„Přece Bamboleiro! Jako ty lidi, co chodí vtipně
se zmrzačenýma nohama. A zpíváš jim:
Bamboleiro!
Třeba za to můžou tvoji rodiče.
Jsi transgender?“
„To s tím nesouvisí.“
„Jste plnoštíhlý?
Jste Židi?
Jste Romové?“
„To s tím ne…“
„Ale říkalas, že je tvůj táta z Neapole.“
„Poslyš, nech toho…“
„Dobře, chápu.
Byla jsi u výživový poradkyně?
Nebo exorcisty?
Poslali jste ji do Itálie má talent?
Víš ty co?
Je mi vašich líto.
Narodilo se jim postižený dítě, ale měli kuráž to zkusit znovu.
A narodila ses jim ty. Nejsi štíhlá jako tyčka.
Bez urážky.“
„Mám jen baculatý ruce!“
„Nebuď tak vztahovačná. Co jsem řekla?
Poslyš,
k něčemu se ti přiznám.
Je to tak složitá situace.
Můj otec
má vysoký cholesterol.
Naštěstí mu dali parkovací kartu pro invalidy.
Ale musel na tom trvat! Neuvěřitelný!“
„Řeknu ti pravdu.
Ano, moje sestra má na hlavě cedník.“
Když jsem byla malá, nikdy jsem ji nebrala jako jinou.
Ale viděla jsem to ostatním na očích.
Jak se na ni dívali.
Když jsme někam šli, odtahovali se od nás.
A v jednu chvíli mi to nedalo a zeptala jsem se:
„Mami, proč se nám lidi vyhýbají?
Proč nás nezvou na večírky?
Nebo na večeře?
Proč se na nás dívají jako…
jako na zrůdy?“
A máma řekla:
„Neboj se, zlato.
Víš…
Naše hlava je jako pánev.
Nosíme v ní spoustu informací.
Ale tvoje sestra nemá pánev.
Má cedník.“
A…
A protože jsem si hrála s cedníkem na hlavě,
zeptala jsem se: „Mám stejný syndrom jako ona?“
„Ne, ty jsi jen plnoštíhlá.“
Tak jo.
Tohle vystoupení bych chtěla věnovat
mé mámě, babičkám, sestře
a člověku, který pro mě tolik udělal
a zaslouží si zvláštní poděkování.
Jděte do prdele, slečno Pino!
Jděte do prdele!
Děkuju.
Díky.
Překlad titulků: Anna Hulcová