Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Jeg når ikke 40 år.
Godaften. Kom så, klap for mig!
Klap, som om jeg var nøgen.
Sikken varme! Sikken glæde!
Det føles som i 2019.
Lad mig præsentere mig: Jeg er høj, slank
og har et fremmed efternavn, der antyder karisma og mystik.
Ja, det er virkelig mig.
Emily Ratajkowski.
Hvis du havde bestilt hende, får du dette.
Jeg vil have et billede af hende på min gravsten.
Jeg er alligevel død.
Sagsøger hun børnene, jeg ikke har?
Jeg vil gerne have sønner.
Sønner, som er blændede af mig.
Fuldstændig besatte.
Som mænd, der ser på én efter sex og siger:
"Du bliver aldrig som min mor."
Men døtre? Aldrig!
Ingen tyndere version af mig uden psykiske problemer,
som siger til min mand: "Far, køber du den til mig?"
Arbejd, din nasserøv!
Selvom du er fem.
Et bifald for kvindelig solidaritet!
Men for dem, som ikke kender mig,
dem, som har dårlig smag:
Jeg blev født i Rom den 28. juli 1987.
Har I hørt om Rom?
Byen, hvor vi løser vores problemer ved at sætte ild til dem.
Busser.
Gamle broer. Affald.
Folk, som vil bruge kontaktløs betaling. "Kan jeg bruge mit kort?"
"Hvis du vil…"
TV, biograf, internet.
Jeg har været overalt, men ikke i fængsel.
Der går ikke længe.
Jeg står for min egen skat. Jeg lever et drømmeliv.
Finanspolitiet. Et drømmeliv.
Jeg har arbejdet mig op ad stigen.
Jeg har tolereret sexchikane og har selv chikaneret.
Og endelig nåede jeg nogle af mine mål.
Jeg kom på listen over de 100 mest succesrige kvinder i Forbes Italia.
Nu siger I: "Ikke dårligt, Michela.
Du kan være stolt.
Dit liv har nok forandret sig, nu hvor du er berømt.
Vendepunktet kom endelig."
Nej.
Når man bliver berømt, forandrer ens liv sig ikke.
Man er stadig den samme idiot, men nu ved alle det.
Livet forandrer sig, hvis man vågner som kat.
Så har ens liv forandret sig.
Man skider i en bakke.
Det er en anden livsstil.
Jeg gør de samme ting som før.
Jeg vågner og tjekker min profil
for at se, om min mave
nu ligner en Fiat Qubo.
Jeg gør stadig det samme,
men har mange nye problemer.
Jeg kan stå og vente i en delikatesse,
og der er en gammel dame,
som bruger 40 minutter
på at købe gorgonzolaost, og jeg står her…
"Jeg vil have noget gorgonzola.
Og en lille skinke.
Til mit barnebarn.
Og en Pfizer-booster.
Og lidt mere gorgonzola!"
"For helvede, dame!
Gem lidt gorgonzola til os andre!
Vi vil også have.
Skrig som Robert Plant, og syng "Whole Lotta Love" derude,
og skrid så."
Men hvis jeg siger det, påstår nyhederne næste dag,
at jeg opfandt Holocaust.
"Ældre, pas på corona og Michela Giraud."
Bare ingen blev fornærmet her.
Er der nogle ældre?
Er der
nogen Robert Plant-fans?
Er Robert Plant her?
Godt. Jeg fornærmede ingen.
Så er I ikke som Demi Lovatos fans.
Når man altid er i medierne,
skal man passe på, hvad man siger.
Jeg taler af personlig erfaring.
Det var 2021 e.Kr. i maj måned.
Jeg læste en artikel.
"Demi Lovato: Jeg er ikke-binær. Jeg vil kaldes 'De'."
Jeg aner ikke, hvad "ikke-binær" betyder.
Jeg kunne google det,
men min hårde komiske hjerne slår til
og begynder at tænke på tryllekunstneren på TV.
I kender ham måske.
Divino Otelma har flere humanistiske grader,
kalder sig selv "Vi", og han er tryllekunstner.
Som alle humaniorauddannede.
Så jeg finder på følgende joke:
"Demi Lovato vil kaldes 'De' som Divino Otelma."
Jeg siger til mig selv: "Genialt.
Du er et geni.
Du fortjener satireprisen, du fik i 2020."
Jeg kunne have googlet "Ikke-binær",
men jeg har vundet priser!
Er du vanvittig?
Selvfølgelig…
Jeg kunne…
Jeg kunne have tjekket en netordbog,
men jeg har en pris på min væg
mellem krucifikset og en nøgenplakat af Tom Hardy.
Forstår I?
Så jeg skriver en joke:
"Demi Lovato siger, at hun vil kaldes 'De' som Divino Otelma."
Jeg lægger den på Facebook, og folk skriver:
"Du er sej", "Genialt!"
Efter den solide opbakning skriver jeg joken på Twitter.
Ja, min ven.
Jeg skrev den på Twitter.
Og bagefter gjorde jeg noget utroligt klogt.
Jeg slukkede mobilen.
Og jeg gik ud.
Jeg nød det virkelige liv.
Jeg tænkte: "Solen skinner. Børnene leger.
Der er den ældre dame med sin gorgonzola.
Verden er vidunderlig!"
Jeg sætter mig i toget
og tænder mobilen igen.
Et bombardement af fornærmelser.
Som om jeg var
Britney Spears' far.
"Du fortjener at dø!
Din skide idiot!"
Af SødSomSukker96.
"Dø, din taber!
Jeg danser på din hetero-grav!"
Af KageElsker2001.
Nogle af dem skrev virkelig hårde ord,
men havde nuttede profilbilleder.
Til sidst tænkte jeg: "Okay,
jeg trådte måske i spinaten.
Lad mig tjekke, hvad "Ikke-binær" betyder."
Så jeg…
Bagefter.
Og jeg fandt ud af, at 'Ikke-binær' er noget fra LGBTQI-verdenen
og ikke, som jeg troede, noget fra Scientologi,
eller en ny kur, som Dukan.
Jeg gik fra at være den sjove, lidt skøre Michela
til seriemorderen i filmen M.
Uden at vide det skrev jeg en joke, der fornærmede LGBTQI-samfundet
lige før udsendelsen af en film om LGBTQI, som jeg var med i.
Lad os bare sige, at min presseagent ringede.
"Er du konservativ?"
De ville fjerne mig
og erstatte mig med en mindre kompromitteret skuespiller,
Kevin Spacey.
Hvem, mig?
Jeg har altid drømt om at være en blanding af
Madonna, Lady Gaga og RuPaul på en regnbue.
Efter tre lange timer tænker jeg:
"Michela, vær festlig som altid.
Du har skrevet så mange sjove jokes i dit liv…
Du vidste ikke, at den ville såre folk."
Så jeg slettede den. Og jeg må sige…
Endnu flere fornærmelser.
Som om jeg var Britney Spears' mor!
At slette tweeten løste ikke noget,
og jeg gjorde alle vrede.
Det ender på min gravsten:
"Hun fornærmede alle."
Under billedet af Emily Ratajkowski.
Jeg modtager beskeder.
"Skam dig, Michela! Din kujon! Du er en idiot!
Du bøjede dig for den politisk korrekte kultur.
Hvad ville satirikere sige? Og Aristophane? Lenny Bruce?"
Ingen idé. Lenny Bruce er død.
"Hej, Michela.
Vil du lave en Live on Insta med Alessandro Zan,
ham, du hader,
om hans lov mod homo- og transfobi?"
Jeg er ingen højreorienteret ekstremist. Ja, jeg skrev en joke.
Jeg lagde ikke kun et billede på Insta som opbakning til Zan-loven. Nej!
Jeg gjorde meget mere.
Jeg lagde en video op med Zan på begge hænder.
En dobbelt Zan!
Nå!
Kan jeg være mere opbakkende?
Men det er ikke alt. De sagde:
"Bare rolig, Michela.
Vi vil altid støtte ytringsfrihed." Underskrevet,
L'Europa con Salvini-partiet.
Det var som, da jeg læste kommentaren "Michela, du er sej!",
skrevet af min eks' nye kæreste.
Han var utro med hende, mens jeg havde corona.
Folk stopper mig stadig og spørger:
"Michela, kan du huske, da du var højreorienteret?"
Jeg er et bevis på Andy Warhols ord:
"Alle vil være en fascist på Twitter i et kvarter."
Det var sjovt at være fascist i et kvarter.
Sort slanker.
Men…
…jeg fandt også ud af noget andet.
At det var værre at blive forsvaret end at blive angrebet.
Det er som at få en bukkake
til en frokost med mor og far.
Fedt, men et forkert tidspunkt.
At være midt i en Twitter-shitstorm er en forstoppende oplevelse.
Som at køre i en FlixBus uden bremser
med en reggaeton-elskende chauffør.
Og man er nødt til at sidde og lytte til "Loco loco…"
Nok!
Hvor loco kan du være?
Hvis du er loco, er du allerede derude.
Nej, at være loco er ikke nok.
Man skal være loco loco.
Man skal gå videre end loco.
Hvad kan man gøre, som er så loco?
Hjælper man Bedste med digitalt ID? Med at betale skat?
Tager man til møde i boligforeningen uden et våben? Hvad?
Nemlig!
Men…
Jeg må sige,
at berømmelse kan være positivt.
Fordi
man får gratis ting som
T-shirts, fugtighedscreme, slankete…
Ikke, at jeg har brug for det.
Og man bliver inviteret til at være gæst i tv-serier
med utrolig smigrende e-mails.
Jeg fik en e-mail: "Hej, Michela.
Vi er vilde med dit arbejde. Vi elsker dig, du er et forbillede.
Du skal tale om noget, du holder af.
Du skal være med i programmet og tale om det faktum,
at selvom du ikke er tynd,
så lever du stadig dit liv."
Da jeg læste den e-mail,
hørte jeg afsenderen tale i mit hoved med lokal accent,
forfatteren af dette show…
Jeg elsker hendes accent og byen, hun kommer fra…
"Hej, Michela!
Du er fantastisk!
Vil du være med i vores program
og tale om, at du er en fedtklump,
men nægter at skyde dig selv i hovedet som Kurt Cobain?
Sådan!
Hør her.
Hey,
bare rolig, hvis du er med i programmet,
har vi en buffet.
Og den er gratis, med alt det, man spiser i Rom,
alle kulhydraterne.
Bare for at sikre mig, at vi er enige,
så sender jeg et billede af din kollega, Bombolo!"
Hør her.
Jeg bærer ikke nag.
Så jeg skrev tilbage: "Tak, Maria Grazia.
Jeg vil gerne være med i programmet
og tale åbent om min kamp
og kjolestørrelse.
Men på trods af dette handicap
gør jeg så mange ting.
Jeg tager hjemmefra uden skam.
Engang imellem
går jeg endda med T-shirts
med korte ærmer.
Og jeg kan komme gennem døren.
Ja, af og til har jeg blokeret
Suezkanalen ved et uheld.
Men der er én ting.
Når jeg er alene hjemme om aftenen,
danser jeg og gnider lårene mod hinanden
og tænder for pejsen.
Juhu, Maria Grazia."
"Fantastisk! Vi elsker dit ildtrick! Du er klar til Italia's Got Talent!"
"Nej, tak. Jeg går tilbage til mine venner,
dem fra My 600-lb life."
Men jeg takker hende.
Hun beskrev mig som "ikke tynd"
i stedet for et udtryk, jeg hader,
hvilket er "kurvet".
Det udtales vist sådan her.
"Kurvet".
"Kurvet."
"Lås jeres køleskabe."
"Kurverne kommer."
Kurver er for mode,
hvad den sidste sæson af Game of Thrones er for tv-serier.
Udtrykket "kurvet" repræsenterer
alt det, mode vil glemme, som Crocs
og assistenter banket af Naomi Campbell.
Jeg har været i en udsalgsbutik, men jeg har gjort gode ting.
Jeg kan huske "Kurvet"-skiltet med klare røde bogstaver,
flankeret af fakler. Man hørte trommehvirvlen.
Jurassic Park-stil. Jurassic Kurvet Park.
Den var fuld af kurvede mennesker, som gik og så ned på gulvet.
Og på den anden side af hegnet
så man nogle tynde mødre,
som sagde til deres perfekte afkom:
"Se på dem.
De bevæger sig i flok."
Og kurverne…
"Mor!
Er alle de damer gravide?
Jeg er bange!"
"Nej, mit barn, de er ikke gravide. De er kurvede.
Se dem.
De bliver fodret.
Personalet sænker en ged ned
og en humaniorauddannet rytter."
"Nej! Jeg beder jer!
Jeg er ikke færdig med min ph.d.
om forbindelsen mellem Manzoni og Zerocalcare! Nej!"
Og så
blev de kurvede damer tvunget
til at sige til en salgsassistent:
"Jeg er juridisk forpligtet til at sige, at jeg er en amerikansk 14."
"Ja. Gå den vej.
Hvor værdighed dør, ja.
Ja, hvor ingen mode kan hjælpe dig."
Der er en opdeling.
Det er som Acheron for lækre piger.
På den ene side er de normale kvinder, tynde piger med rettigheder.
Det er Italien. En slags rettigheder.
På den anden side er kurvede piger, som tvinges til at følge ritualer
som at gå frem og tilbage fra omklædningsrum til spejl,
mens de siger motivationsmantraer, de ikke engang tror på:
"Jeg kan godt lide mig selv."
"Jeg har en god personlighed."
"Min drøm er at spille den lækre piges ven i en tv-serie.
Jeg er den fede med et pænt ansigt,
nørden, som elsker IT og Marcel Proust."
Kurvede har ikke normale navne som Serena eller Luciana. Nej!
Navnet skal repræsentere deres størrelse.
Så vi har Store Luciana, Store Serena, Store Maria Vittoria,
Store Michela, Store Manuela.
Og de skal stå stille,
mens andre karakterer, skattesvindlere eller mordere
men altid tynde, går forbi og siger:
"Du kan lide mad, ikke?"
De tynde kvinder er rædselsslagne for,
at de bliver kurvede, hvis de spiser et stykke pizza.
Sådan her, pizza…
Ligesom Minos, dukker dr. Nowzaradan op:
"Giulia!
Du er to chokoladebarer fra den kurvede zone."
"Men doktor, jeg er 170 cm og vejer 70 kilo."
"Hvor længe håber du at leve?
Vil du ende som den ikke-tynde skuespiller,
der gnider lårene mod hinanden i Italia's Got Talent?
Jeg giver dig en proteinrig kost
med spirulina og lav
og andre grønne ting, skolebøger nævner."
Den kurvede verden.
Så er der mareridtet om kropspositivitet.
Man skal kunne lide sig selv uanset hvad,
selvom man er sfærisk,
ellers er man dum, overfladisk og en stikker
og bør drikke hemlock og dø.
Jeg mener,
livet er ikke så sort og hvidt.
Sådan fungerer det ikke.
Man kan ikke altid lide sig selv.
Nogle gange er man Beyoncé, andre gange er man Magalli.
Det er joken, som gjorde mig berømt
i alle gulag verden over.
Og gæt, hvem den ikke stødte? Magalli.
For det var en positiv sammenligning.
Lad os droppe det med kurver.
Det er en etiket, og den er fjollet.
Skal vi alle tilpasse os faste rettesnore?
Lad mig spørge jer, hvem der definerede det?
Vil I definere mig?
Fint, vær modige.
Kald mig fed, men behandl mig ikke som en idiot.
Så har jeg ret til at banke jer.
Det virker fair.
Helt fair. Ikke?
Ja, vi banker dem alle sammen.
Når man endelig fjerner etiketten,
får man en anden.
Man bliver kaldt "hård".
Når en kvinde opnår noget, er hun hård.
Hvorfor? Hvad er hun, pap? En småkage?
Hvad gør en hård kvinde?
Sparker hun til en dør uden at græde?
Kan hun finde nøglerne i tasken?
Kan hun gå på toilettet alene?
Er hun ikke god i en lille pakke?
Hver gang jeg læser nyheder som:
"Dette er Caterina,
en hård pige, der fulgte drømmen om at blive iværksætter, "
så ser jeg billedet af en stakkels pige uden efternavn
mellem dagens opskrift
og Lotty, den søde sæl, der synger La Marseillaise ved at klappe.
Fandens konkurrence!
For at opsummere er det ikke nemt at være en pige i nutidens verden.
Noget andet, jeg hører engang imellem:
"Hvordan fik du det job,
selvom du er en kvinde?"
Hvorfor medlidenhed? Er jeg tigger?
Okay, giv mig fem euro, så jeg kan købe nogle bomuldsbind.
Jeg er 34 og skattepligtig
og har fortjent retten til at undgå en røv med udslæt. Ikke?
Jeg mener…
Okay…
Nok om kvinder.
Hvad vil kvinder have? Stemmeret?
Nå.
Virkelig, Merlin?
Sigt lavere.
Lad os diskutere en gruppe mennesker, der har et langt hårdere liv.
En gruppe mennesker, der lever på kanten af samfundet.
En kategori, der ikke har magt længere.
Lad os give dem deres stemme tilbage.
Hvide hetero-mænd.
De få, der er tilbage.
De meget få.
Hvor er de?
Er der nogle her i aften?
Ræk hånden op.
Jeg accepterer giftig maskulinitet.
To hænder?
Tæller du for to?
Var du i Tjernobyl?
Lad os tælle dem.
En, to, tre…
Jeg sagde det!
Mænd.
Hvad skete der med jer?
Stakkels små lam.
I er så små.
I betyder så lidt.
Hvordan? I regerede verden.
I jeres imperium gik solen aldrig ned,
som for Karl V.
Nu forsvinder I.
I er som Preussen.
Som dinosaurer.
Blockbuster.
Næsten uddøde.
Præcis. De placerer jer i naturreservater.
Så laver de en tv-serie,
The Walking Straight.
Hvor…
The Walking Straight,
hvor I nærmer jer kvinder sådan.
"Hør min podcast!
Du er kneppemateriale.
Alle bliver så let fornærmede!"
I ender i reservater med et lille skilt:
"Heteroseksuelle hvide mænd."
Den første, der kommer frem, er en modig sjæl,
Marco Montemagno.
"Jeg vågnede en dag
med noget stort under lagenerne.
Det var mit ego.
Så jeg kom for at opleve spændingen ved en ny oplevelse,
at tage fejl."
Men bare rolig. Det slutter.
De begynder snart at skrive artikler om jer:
"Dette er Marco, en hård fyr,
som arbejder hver dag uden at genere kvinder."
En anden etiket, jeg ofte får, er "ung komiker".
Jeg er 34 år.
Lidt af en modsætning.
Så blev der stille.
Jeg er glad for, at jeg blev berømt som 34-årig,
for på min alder er man mere ansvarlig med penge.
Man køber smertestillende,
kosttilskud,
ortopædiske hjemmesko.
Jeg har hulfod.
Hvis man bliver berømt som 20-årig, bruger man pengene på alkohol.
Jeg spilder kun penge på antiinflammatorisk medicin.
Men ærligt talt har det ikke været let at tilpasse mig livet som berømt,
især på grund af min familie.
En middelklasse-militærfamilie med katolikker giver mange fordele,
som ædruelighed.
Klasse.
God smag. Anstændighed.
Men der er andre ting.
Angst, panikanfald, katolsk skyld, følelsen af forestående undergang.
I bund og grund Vatikanet, men uden mine yndlingsting
som aflad, penge,
tøj, man kan pisse i, uden at nogen ser det,
og scifi-økser, som schweiziske vagter har.
Men tilbage til min familie.
Jeg håndterede ikke den nye berømmelse godt,
fordi der kun var én regel:
Frygt Gud.
Det var vores nøgleord.
"Vær aldrig glad,
nyd aldrig det gode, du har, selvom du har slidt for det,
for Gud ser dig og straffer dig."
Ja, han finder os i Balduina.
I det nordlige Rom. I 90'erne.
Forestil jer det.
Forestil jer Gud selv.
Verdens direktør siger: "Okay, Serafim.
Giv mig den brune mappe, den om jorden.
Lad mig se.
'Golfkrigen'.
Det var slemt.
Men Vesten har behov. Videre.
'Stats-mafia-pagten.'
Ikke godt, men de lavede en god tv-film. Videre.
Hvad?
Unge Michela Giraud er glad for sin matematikkarakter
og fejrer med en Mortadella-sandwich?
Peter, giv mig den pisk!
Jeg slår dig!
Jeg slår dig, lille tyksak!
Jeg sender dig en masse vægttabsurtete
og frosne kugler af spinat og ost,
som din babysitter ikke tør ordentligt op, fordi hun er ligeglad."
Og…
Da Gud ikke var nok,
kom mine bedstemødre med topspilleren,
Jomfru Maria.
Ja, de afpressede mig med Jomfru Maria-statuer.
De kendte Jomfru Maria-bønnen og alle statuerne.
De sagde:
"Godt, Michela.
I dag nægtede du at øve din gode kropsholdning
ved at balancere den tungeste ordbog på hovedet
og bar et dørslag i stedet for.
Det var en synd med en bitter eftersmag.
Vor Frue af Civitavecchia græd."
En dag var det Vor Frue af Loreto, så var det Vor Frue af Pompeji.
Jo mere alvorlige mine synder var, desto mere internationale blev statuerne.
Som Vor Frue af Czestochowa
eller Vor Frue af Lourdes.
Det var Jomfru Maria uden grænser.
Jomfru Maria forventede,
at vi klædte os på en bestemt måde.
Vi var en middelklassefamilie i Rom.
Min søster og jeg gik med dyre pinafore-kjoler,
fløjlsbluser
og lædersko.
Vi var ikke små piger,
vi var to unge forsikringsmæglere.
Jomfru Maria forventede også, at jeg dyrkede sport
i tråd med min største lidenskab.
For skinke.
Jeg elskede skinke og at lege med andre børn.
Jeg legede ikke rigtig med dem.
Jeg mener,
jeg slog dem.
Og jeg var et tykt og aggressivt barn,
så mine forældre meldte mig til et kursus,
som skulle opmuntre mine naturtalenter.
Ballet.
Selvfølgelig.
Røvhuller.
Og efter…
Efter mange måneders balletundervisning
var jeg tyk og aggressiv, men iført skørt.
Mens jeg slog dem.
Mine forældre ville have, at min søster og jeg lavede alt sammen,
men hun er på autismespektret.
Min søster siger, hvad hun tænker.
Hun har intet filter og ingen frygt.
Hun beder folk om at skride, uanset hvem de er.
Hun gør alt det, vi gerne vil,
men kun Vittorio Sgarbi gør.
Konklusionen er,
at det ikke var let for mig at lære ballet med de lokale børn,
fordi de var vores modsætninger.
De var tynde, perfekte, selvsikre,
elegante og vildt forkælede.
De var så forkælede, at de reagerede med afsky,
hvis deres mor gav dem en falsk Barbie i stedet for en ægte.
"Maria Vittoria, det er 1994. Myndighederne har afsløret korruption.
Og mor har købt en dukke til dig.
Men hun elsker dig alligevel.
Det lover jeg."
"Mor, du kan være sikker på to ting:
Når jeg bliver voksen, vil jeg heller ikke betale skat,
og jeg sender dig på plejehjem i Rieti-provinsen."
Så…
Kan I forestille jer, hvordan det var at vokse op med de børn,
som nu er voksne og er blevet…
De er blevet…
Nej. De er…
De er nogle kællinger.
De er
kællinger.
De er
kællinger.
Balletundervisningen var svær for mig.
Min søster gik meget op i det.
Hun var Den sorte svane: "Jeg bliver professionel danser!"
Og jeg
rullede bare rundt.
Som en marmorkugle på et skævt bord.
Jeg dansede ikke.
Jeg udførte fysikeksperimenter.
Vi skulle ofte udføre en øvelse,
som handlede om at tage et trin fra A til B.
Jeg kaldte det: "Min egen personlige Hiroshima."
Andre piger gjorde sådan her.
Du er fantastisk!
Og så mig…
Jeg har krampe i foden.
Det her var mig…
"Frøken, jeg kan ikke!" Og de andre…
"Kevin, du er det, læreren kalder les incompétents.
Min filippinske hushjælp Mahala danser bedre."
I omklædningsrummet forsøgte de at være søde.
De så, at min søster og jeg var forskellige,
så de sagde ting som:
"Er I to handicappede?"
Og jeg svarede: "Nej, jeg har bare tykke arme."
Min søster bad dem om at skride.
Hvis en fremmed siger sådan til én,
så har man ret til det.
Min søster får handicapbidrag, men fortjener en medalje.
Hashtag: Italiens regering, tænk over det!
Nej, glem det. Bliv ved med at sende pengene.
Pointen er,
at det ikke gik godt. Vi var ikke fødte dansere.
Mine søstre og jeg havde lige så meget koordination
som et billigt katalogkøkken.
Af en eller anden grund
bad vores lærer os om at blive stående bagest,
og forklaringen var, at vi var høje.
Den sidste række var os to,
noget støv,
Den Hellige Gral,
Elvis,
Bill Cosbys filmografi
og Paolo Borsellinos notesbog.
Jeg fornemmede, at det ikke gik godt
efter nogle vage kommentarer.
Balletlæreren sagde til min far: "Hør her, hr. Giraud.
Jeg vil ikke gøre dig nervøs,
men dine døtre er de tykkeste på holdet.
Især Michela.
Måske kunne hun prøve svømning,
løb,
græsk-romersk brydning…
…eller pro-brydning."
Jeg vil ikke spilde tid på at tale om det.
Jeg har min egen comedy-special,
og vi er her for at fejre mig.
Jeg er på forsider. Betyder det noget?
Det er ikke, som om jeg stadig bærer nag…
Men rend mig, frøken Pina!
Bravo!
Rend mig i røven.
Rend mig, frøken Pina!
Joder, maestra Piña.
Rend mig.
Det er rigtigt.
Okay.
Det er, fordi
jeg frygter at blive dømt.
Af nogen.
Jeg er især bange for at blive dømt af min mor.
Er hun her?
Jeg siger til min mor:
"Mor, hvorfor kommer du ikke og ser mig?"
"Hvor langt er det? En time? Kun dig? Kedeligt!"
-"Jeg er på forsiden af Vanity Fair." -"Hvad så?"
"Mor, jeg har aflagt prøve til et komedieprogram,
som kan forandre mit liv."
"Jeg gav dig ansøgningen
til at blive museumsvagt i vores region i Ariccia."
Og min far…
"Nej, skat, det kan hun ikke. Skal hun bære en pistol?"
Når min far ser mig på scenen, siger han, at jeg gør mig selv til grin.
Sådan voksede vi op i Italien.
På en diæt af kontrol og selvværd.
Lad mig fortælle jer,
at hvis min mor var Kardashian-matriark,
så havde de aldrig fået et lingerimærke,
smykker eller parfume.
De havde åbnet en butik med hvide bukser i ødemarken.
Min mor har en vane.
Hun kontrollerer mig,
som om hun er Gud, Bill Gates eller Zuckerberg.
Min mor er bange for to ting:
At jeg dør, eller at jeg bliver gravid.
Da jeg var teenager,
gik jeg engang på en stille gade i Rom,
den slags, hvor man kun ser
prostituerede og narkohandlere.
Jeg snakkede med en tilfældig lækker fyr
om spændingerne i Mellemøsten.
"Jeg kunne rive ost på dine muskler."
Ring, ring!
"Hvornår kommer du tilbage?"
Jeg stivnede.
Siden da har jeg været kendt som David Copperfield af erektioner.
Min mor ringede også, da jeg var på ferie,
for kriminalitet sover aldrig.
Vi tilbragte altid sommerferien på et feriested i Calabrien.
Vi ankom helt udmattede,
fordi min mor kørte højst 40 kilometer i timen
mellem to lastbiler "for at være sikker."
Hendes kørsel
skabte anspændthed
med lastbilchaufførerne,
som kastede bønnekort efter os.
De tog dem ned fra ruden
og smed dem efter os.
Min far sagde: "Kør hurtigere, skat! Din idiot!"
"Råb ikke, Alfredo. Han er min ven."
Hun havde aldrig set ham før.
Italienske feriesteder bliver besøgt af de mest velhavende,
rigeste italienske børn.
Derfor de mest forkælede
og de største idioter.
Der var Andrea på 16 år fra Benevento,
som havde en Fendi-pung.
Vittoria, en smuk pige fra Verona, med hår, som sagde…
Og så var der mig.
Hår, kun ét bryst. Bøjle oppe og nede.
Et Picasso-maleri.
Jeg følte mig så solid og selvsikker
som bygninger, der blev bygget med penge fra Camorra.
Til sidst kom teen-diskoaftenen.
Den startede klokken 22.
Jeg fandt ikke mod til det
før klokken 23.40.
På et tidspunkt siger jeg til mig selv:
"Det er min tur.
Det er mit liv.
Jeg går amok
på dansegulvet."
Jeg tager bøjlen af.
Jeg smider trøjen, jeg bandt om taljen for at dække min røv.
Tilføjelse: Det var 40 grader.
Og efter mange års ballet
går jeg sensuelt ud på dansegulvet.
Jeg ser den lækreste fyr i gruppen komme gående mod mig.
Muskelbundtet fra Brianza.
17 år, høj, hvid skjorte,
geléhår, som er redt tilbage,
og en Nokia, som kan tage billeder. I 2004.
Han var Elon Musk.
Han går mod mig.
Jeg fatter ikke, at han vil tale med mig
og ikke Vittoria, den lækre pige fra Verona.
Jeg fatter intet.
Han nærmer sig.
Og jeg…
Og han siger: "Michela."
Jeg siger: "Ja?"
"Din mor er her."
Dj'en spiller Carmina Burana.
Jeg kigger op og ser hende.
Mor har en natkjole på
og holder en tøffel
som Nikita Khrusjtjov på FN-hovedkvarteret i New York.
"Hvornår kommer du tilbage?"
De andre teenagere står sådan.
Jeg siger: "Bare rolig.
Jeg lader, som om jeg går hjem, men sniger mig ud igen."
Så går jeg hjem
og forlader hulen med kærlighed, liv og stoffer.
Det er i øvrigt min biografi på LinkedIn.
Jeg voksede op med lammende angst.
Jeg frygter altid, at min mor lige pludselig
dukker op og råber:
"Jeg havde ret! Du talte i en time. Damen dør af kedsomhed!"
Det er min største frygt.
Gid, jeg var ligeglad.
I denne tid med regler og etiketter.
Gid, jeg ikke bekymrede mig, siger…
…"den unge, hårde, ikke-tynde kvinde,
som ikke er klassisk smuk, men har et pænt ansigt
og er en selvstændig iværksætter, som gnider lår i Italia's Got Talent."
Det er ikke et let liv.
Gid, jeg var stærk nok til at være ligeglad med folks meninger.
Jeg mener, det er 2022.
Men sagen er den,
at jeg ikke er stærk nok.
Den eneste, som er det, er min søster, Cristina,
fordi hun har Aspergers syndrom.
Jeg ved ikke, hvor meget I ved om Aspergers.
Jeg vidste ikke, hvad det var, så jeg søgte i 2006 på en pålidelig kilde:
Yahoo! Answers.
Giovanna fra Pordenone svarede:
"Ja, min kat havde det.
Den kastede hårboller op i fire dage, mens den så TV, men den er rask nu.
Faktisk varierer Aspergers
fra person til person.
For min søster betyder det, at hun mangler et filter.
Hun er som et stort barn. Hun siger det, som det er.
Hun er bange for to slags mennesker:
Fattige og grimme mennesker.
Ja.
Min søster er en højreorienteret handicappet.
Det er, fordi
når hun ser fattige mennesker,
forestiller hun sig dagen, hvor mine forældre ikke kan passe hende.
Og når hun ser grimme mennesker,
ser hun grimme mennesker. Gid, jeg havde en bedre begrundelse.
Som I kan forestille jer,
var det en drøm at vokse op med hende,
fordi mit liv gik fra mono til stereo.
Jeg stod ikke her, hvis det ikke var for hende.
Jeg ville ikke fortælle jer om mit lort
og blive betalt for det.
Uden hende var jeg vokset op
og blevet en tynd advokat
med en utro mand, som siger "Jeg elsker dig" tre gange dagligt,
og tre børn ved navn Gianmaria.
Og jeg ville sige: "Michela Giraud er sjov.
Hun bør tabe 20 kilo."
Og jeg ville stemme på Italiens brødre.
Sådan ville jeg være.
Den person.
Og…
Jeg skylder min søster alt.
Men ærligt talt
var det ikke let at vokse op med hende.
Når hun ville spørge folk til fester, hvad de laver,
så forvandlede hendes angst spørgsmålet til:
"Dig!
Dig.
Hvad laver du?"
"Jeg er arbejdsløs lige nu."
"Michela!
Hvorfor tog du mig med til en fest
med nærigrøve?"
I ægte Goldoni-stil.
Som teater i 1700-tallet.
Og jeg…
Jeg måtte sige:
"Nej, det mente hun ikke.
Tro mig, hun er…
Hun er bare lidt nervøs."
Nogle gange spurgte hun min bedste ven:
"Francesco?
Kommer du på krydstogt med os?"
"Nej, jeg kan ikke i år."
"Far!
Lov, at vi aldrig bliver fattige som ham!"
Engang kom min ven, som ikke ligefrem er en græsk gud,
og bankede på døren. Min søster åbnede.
Hun gjorde sådan her.
"Du er virkelig grim!" Bum!
Hun smækkede døren.
Ti minutter senere stod han der stadig.
Min søster er meget beslutsom.
Hvis hun vil have noget, vil hun virkelig have det.
Hun er som Kim Jong-un.
Man kan sammenligne stemningen i Nordkorea
med den hjemme hos mig,
når vi spiste frokost sammen.
Engang tilbragte vi påsken på en gård i Toscana.
Jeg var så stolt over at have reserveret et stille sted,
stort set i pejsen.
Vi kommer til desserten,
stadig uskadte.
Stedet er så fredeligt. Og så kommer et barn.
Et skide barn
rejser sig
og begynder at synge sådan her.
Og alle siger: "Nårh!"
Og så mig.
Og min far.
Min mor. Og min søster…
"Jeg vil synge."
"Nej. Nej, skat.
Der er ingen grund til at synge.
Du har så mange talenter.
Hun er kun et barn.
Du behøver ikke at slå hende. Lad hende synge."
Og min søster: "Okay."
Og barnet…
Og min søster…
Man skulle tro,
at alle ville synge…
Nej.
Folk er forstenede.
En kvinde bag mig.
Hendes mand.
Stegen på deres tallerken.
Og så blev jeg teenager.
Som teenager vågnede jeg og sagde:
"Jeg er i live!
Desværre."
Min værste fjende var spejlet.
Jeg så på lastbiler på vejen
med hjertet fyldt med håb, ikke frygt.
Og…
For dengang
tilbragte jeg altid sommeren
et snobbet sted lige uden for Rom
befolket af seje, snobbede børn med deres små kliker.
Mens jeg gemte mig i buskene
som en offshore-konto på Fiji.
Men min søster sagde:
"Venner!
Vil I møde min søster? Der er hun!
Michela!
Vil du være ven med dem?
Min søster er vildt sjov!
Michela?
Har du tisset i bukserne?"
Jeg døde næsten indeni. Rådnede som Tiberfloden.
Jeg sagde: "Ja.
Hej, det er mig. Den normale søster."
Som 15-årig lod jeg, som om jeg havde selvtillid som en kvinde i trediverne,
selvom jeg ikke vidste, at jeg skulle fjerne tampon-applikatoren.
Det er ikke nemt at have en handicappet søster.
Det er som en søster, der er rockstjerne.
Alle forventer, at man er noget særligt.
"Okay,
den der er handicappet,
hvad med den anden?"
Som 14-årig sagde jeg: "Jeg laver ikke lektier. Jeg er en rebel.
Jeg har en Nirvana-sweatshirt. Jeg er en rebel."
"Du dumpede matematikprøven."
"Nej!"
Det var ikke nemt i 90'erne.
Folk forstod ikke, hvad handicap var.
De kendte kun til handicappede i kørestole.
Hvis det ikke var det, udspurgte de én.
Folk sagde ikke:
"Michela, du er utrolig smuk. Hvad er din hemmelighed?"
Nej, de så på mig og gjorde sådan.
"Din søster…
Hvad fejler hun?
Har hun én?
En handicapparkeringstilladelse?"
"Nej, min søster kan gå."
"Hvorfor?
Handicapmærket giver rettigheder.
I kan parkere midt i Rom.
I får de bedste pladser til hestevæddeløbet.
Plads på første række til koncerter.
Det er en gylden billet!
I har en gylden billet, og I ved det ikke.
Får I rabat i Ikea?
At samle møbler er svært for normale folk
og værre for folk som din søster.
Er det altid Black Friday for jer?
Får I gratis biografbilletter? Selvom din søster ikke forstår film."
"Nej, sådan fungerer det ikke."
"Hvad er der galt med hende? Er hun handicappet?
Ellers ville hun ikke se sådan ud.
Hvad fejler hun? Har hun Down's?
Er hun mere oppe eller nede?
Undskyld, jeg ville opmuntre.
Er hun spastisk?"
"Nej."
-"Bamboleiro?" "Hvad er Bamboleiro?"
"Ja, Bamboleiro!
Som dem, der går sjovt,
med skæve ben. Og man synger for dem.
Bamboleiro! Bamboleiro!"
"Måske er det dine forældres skyld.
Er du transkønnet?"
"Intet med det at gøre."
"Er du kurvet?
Er I jøder?
Er I romaer?"
"Det har intet…"
"Men du sagde, din far var fra Napoli."
"Hør her, du kan lige vove…"
"Okay, jeg forstår,
men har du talt med en diætist?
Eller en eksorcist?
Har du sendt hende til Italia's Got Talent?
Ved du hvad?
Jeg føler med dine forældre.
De fik et handicappet barn og havde modet til at prøve igen.
Og så kom du, og du er ikke ligefrem tynd.
Ikke for noget."
"Jeg har bare tykke arme!"
"Ikke så følsom! Hvad sagde jeg?
Hør her,
jeg har en tilståelse.
Det er en svær situation.
Min far…
…har højt kolesterol.
Heldigvis gav de ham en handicapparkeringstilladelse.
Og han måtte insistere! Utroligt!"
"Jeg fortæller dig sandheden.
Ja, min søster har et dørslag på hovedet."
Da jeg var barn, så jeg hende ikke som anderledes.
Men jeg kunne se det i andres øjne.
Jeg kunne se deres udseende.
Når vi var ude, flyttede de sig.
På et tidspunkt begyndte jeg at undre mig.
Jeg sagde: "Mor, hvorfor undgår folk os?
Hvorfor bliver vi ikke inviteret til fester eller middage?
Hvorfor stirrer de, som om vi er
monstre?"
Min mor sagde:
"Bare rolig, skat.
Hør her.
Vores hoved er som en gryde.
Og vi hælder en masse oplysninger i.
Men din søster har ingen gryde.
Hun har et dørslag."
Og…
Jeg legede med et dørslag på hovedet,
så jeg spurgte min mor: "Har jeg det samme syndrom?"
"Nej, du er bare kurvet."
Okay.
Jeg vil gerne dedikere showet
til min mor, min bedstemor, min søster
og til en person, som har gjort så meget for mig
og fortjener en særlig omtale.
Rend mig, frøken Pina!
Skrid!
Tak.
Tekster af: Mila Tempels