Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
En elä 40-vuotiaaksi.
Iltaa. Taputtakaa minulle!
Taputtakaa kuin olisin alasti!
Miten lämmin vastaanotto. Voi tätä iloa!
Tuntuu vuodelta 2019.
Olen pitkä ja laiha,
ja minulla on ulkomainen, karismaattinen ja salaperäinen sukunimi.
Se olen oikeasti minä, Emily Ratajkowski.
Jos hänet tilaisi Wishistä, saisi minut.
Kun kuolen, haluan hänen kuvansa hautakiveeni.
Olisin jo kuollut. Haastaisiko hän olemattomat lapseni?
Olisi ihanaa, jos minulla olisi poikia.
Minä jättäisin heidät varjooni. Olisin heidän pakkomielteensä.
Kuin miehet, jotka katsovat seksin jälkeen sanoen:
"Et ole ikinä äitini veroinen."
Ei ikinä tyttäriä. En halua laihemman ja mieleltään terveemmän itseni -
sanovan miehelleni:
"Isä, voitko ostaa minulle tämän?"
Mene töihin, laiskuri!
Vaikka oletkin viisivuotias.
Aplodit naisten solidaarisuudelle!
Niille teistä, jotka eivät tunne minua -
ja joilla on huono maku,
synnyin Roomassa 28. heinäkuuta 1987.
Oletteko kuulleet Roomasta?
Siellä ongelmat ratkaistaan sytyttämällä ne tuleen.
Bussit,
vanhat sillat ja roskat.
Jotkut maksavat ilman kontaktia. "Voinko maksaa kortilla?"
"Jos tahdotte…"
Tv, elokuvat ja internet.
Olen ollut kaikkialla paitsi vankilassa. Sekin tapahtuu pian.
Hankin viimein VAT-numeron. Elän unelmaani.
Talouspoliisi. Elän unelmaani.
Olen kohonnut tikkaita.
Olen kestänyt seksuaalista ahdistelua ja ahdistellut itse.
Tavoitin viimein joitakin päämääriäni.
Olin Forbes Italian 100 menestyneimmän naisen listalla.
Teidän pitäisi sanoa: "Michela, ei hassumpaa.
Voit olla ylpeä itsestäsi.
Olet kuuluisa. Elämäsi on varmasti muuttunut.
Aloit viimein menestyä."
En.
Kun tulee kuuluisaksi, elämä ei muutu.
On yhä sama kusipää, mutta kaikki tietävät sen.
Elämä muuttuu, jos huomaa muuttuneensa kissaksi.
Onneksi elämä on muuttunut!
Saa kakkia hiekkaan.
Elämäntyyli on erilainen.
Teen yhä samoja asioita kuin aina.
Herään joka aamu ja katson profiiliani,
jotta näen, onko mahani -
Fiat Qubon muotoinen.
Teen yhä samoja asioita, mutta minulla on monia uusia ongelmia.
Jos seison herkkukaupassa -
ja vanha nainen -
käyttää 40 minuuttia -
ostaessaan gorgonzolaa odottaessani…
Hän sanoo: "Tahdon gorgonzolaa.
Ja vähän kinkkua -
lapsenlapselleni.
Ja Pfizer-tehosteannoksen.
Ja lisää gorgonzolaa!"
"Voi perkele, rouva.
Jättäkää vähän meillekin. Mekin haluamme sitä.
Jos haluatte huutaa kuin Robert Plant, laulakaa ulkona ja haistakaa paska."
Jos sanoisin niin, seuraavana päivänä netissä väitettäisiin -
minun keksineen holokaustin.
"Vanhukset, varokaa koronaa ja Michela Giraudia."
Toivottavasti ette loukkaantuneet. Onko täällä vanhuksia?
Onko -
Robert Plant -faneja?
Onko Robert Plant täällä?
Hyvä, en loukannut ketään.
Ette ole kuin Demi Lovaton fanit.
Kun on aina julkisuudessa,
pitää varoa sanojaan.
Puhun kokemuksesta.
Oli vuosi 2021 ja toukokuu.
Luin tarinan.
"Demi Lovato: 'Olen ei-binäärinen. Minua pitää kutsua sanalla they.'"
En tiedä, mitä ei-binäärinen tarkoittaa.
Voisin googlata sen, mutta komedia-aivoni käynnistyvät -
ja ajattelevat skitsofreenista tv-taikuria.
Ehkä tiedätte hänet.
Jumalaisella Otelmalla on useita humanistisia tutkintoja.
Hän kutsuu itseään sanalla "me" ja on taikuri kuten jokainen humanisti.
Keksin seuraavan vitsin.
"Demi Lovato haluaa käyttää sanaa they kuten Jumalainen Otelma."
Minusta se oli nerokasta.
"Olet nero. Ansaitsit vuonna 2020 saamasi satiiripalkinnon."
Olisin tietysti voinut googlata ei-binäärisen -
mutta olen voittanut palkintoja.
Oletteko hulluja?
Tietysti…
Olisin voinut…
Olisin voinut tarkistaa sen nettisanakirjasta,
mutta seinälläni on palkinto krusifiksin ja Tom Hardyn alastonkuvan välissä.
Tajuatteko?
Kirjoitin lopulta tämän vitsin:
"Demi Lovato haluaa häntä kutsuttavan theyksi Jumalaisen Otelman tavoin."
Postasin sen Facebookiin, ja ihmiset kommentoivat:
"Olet mahtava." "Nero!"
Vankan kannustuksen turvin postasin sen Twitteriin.
Niin, ystäväni.
Postasin sen Twitteriin.
Tein sen jälkeen jotain tosi fiksua. Laitoin puhelimen pois päältä.
Ja menin ulos. Nautin oikeasta elämästä.
Aurinko paistoi, ja lapset leikkivät.
Vanha nainen käveli gorgonzolansa kanssa.
Maailma on ihana!
Nousin junaan ja laitoin puhelimen päälle.
Kasapäin loukkauksia.
Kuin olisin ollut -
Britney Spearsin isä.
"Ansaitset kuolla! Helvetin hetero kusipää!"
Kommentoija oli CutePie96.
"Kuole jo, luuseri! Tanssin heterohaudallasi!"
CakeLover2001.
Jotkut kirjoittivat rankkoja juttuja, vaikka heillä oli söpöjä profiilikuvia.
Lopulta mietin, että taisin mokata helvetin pahasti.
Päätin selvittää, mitä ei-binäärinen tarkoittaa.
Joten…
Jälkikäteen.
Sain tietää, että ei-binäärinen liittyy LGBTQI-maailmaan -
eikä skientologiaan -
tai Dukanin tyyliseen dieettivillitykseen.
Muutuin hauskasta ja vähän sekopäisestä Michelasta -
sarjamurhaajaksi elokuvassa M.
Tein tahattomasti vitsin, joka loukkasi LGBTQI-yhteisöä -
juuri ennen heistä kertovan elokuvan julkaisua, jossa näyttelin.
PR-toimisto soitti ja kysyi: "Oletko Giorgia Meloni?"
He halusivat poistaa minut ja laittaa tilalle digitaalisesti -
vähemmän kiistanalaisen Kevin Spaceyn.
Minutko? Olen aina unelmoinut olevani -
Madonnan, Lady Gagan ja RuPaulin risteytys sateenkaarella.
Pitkien kolmen tunnin jälkeen ajattelin:
"Michela, ole fiksu itsesi.
Olet kirjoittanut monia uskomattomia vitsejä.
Et tiennyt, että tämä satuttaisi ihmisiä."
Poistin vitsin. On pakko kertoa… Taas kasapäin loukkauksia.
Kuin olisin Britney Spearsin äiti!
Twiitin poistaminen ei ratkaissut mitään ja suututti kaikki.
Hautakiveeni kirjoitetaan "hän suututti kaikki".
Emily Ratajkowskin kuvan alle. Sain viestejä.
"Häpeä, Michela! Senkin pelkuri! Olet syvältä!
Antauduit poliittisesti korrektille kulttuurille.
Mitä satiirikot, Aristofanes ja Lenny Bruce sanoisivat?"
Mistä tietäisin? Lenny Bruce on kuollut.
"Michela? Kuvittele, että teet Insta liven Alessandro Zanin kanssa -
hänen lakialoitteestaan homo- ja transfobiaa vastaan."
En ole mikään radikaali Pillon.
Hyvä on, kirjoitin vitsin.
En vain tukenut Zanin lakialoitetta Instassa.
Ei! Tein enemmänkin.
Postasin videon, jolla käsissäni luki Zan.
Zan, Zan!
Miten voisin olla kannustavampi?
Ei siinä kaikki. He sanoivat:
"Älä pelkää, Michela.
Tuemme aina sananvapautta." Allekirjoitus, Matteo Salvini.
Se muistutti siitä, kun luin kommentin -
"Michela, olet mahtava", jonka kirjoitti eksäni tyttöystävä.
Se mies petti minua, kun minulla oli korona.
Minulta kysytään yhä kadulla,
muistanko sitä, kun aloin oikeistolaiseksi.
Olen elävä todiste Andy Warholin sanonnasta -
"kaikki ovat fasisteja Twitterissä 15 minuutin ajan".
Oli hauskaa olla fasisti 15 minuuttia.
Musta väri hoikentaa.
Mutta…
Opin jotain muutakin.
Sain tietää, että on pahempaa joutua puolustetuksi kuin hyökkäyksen kohteeksi.
Kuin osallistuisi bukkakeen ollessaan lounaalla vanhempien kanssa.
Se on hienoa mutta väärään aikaan.
Twitter-paskamyrskyn keskelle joutuminen on ummettava kokemus.
Kuin olisi halpisbussissa, jossa ei ole jarruja,
ja kuski tykkää reggaetonista.
On pakko istua ja kuunnella laulamista. "Loco, loco…"
Riittää jo! Kuinka loco voi olla?
Jos on loco, on selvästi jo sekopää.
Mutta ei voi olla loco vain kerran. Pitää olla loco loco.
Locoa pitää toistaa yhä uudelleen.
Mikä on niin locoa?
Pitääkö auttaa mummoa digihenkilökortin kanssa tai maksaa verot?
Tai mennä asuntoyhtiön kokoukseen ilman asetta?
Mitä?
Anna palaa! -Mutta…
Mutta…
On pakko sanoa,
että julkisuus on myös positiivista.
Katsokaas,
silloin saa ilmaiseksi tavaroita,
kuten t-paitoja, kosteusvoiteita, laihdutusteetä…
En tarvitse niitä.
Pääsee myös vieraaksi tv-ohjelmiin,
joilta saa imartelevia sähköposteja.
Muistan yhden. "Hei, Michela.
Tykkäämme kovasti töistäsi. Ihailemme sinua. Olet roolimalli.
Haluamme jututtaa sinua asiasta, josta välität.
Tuletko ohjelmaamme puhumaan siitä,
että vaikket ole langanlaiha,
elät elämääsi ja teet juttujasi?"
Luettuani sähköpostin ajattelin,
miten lähettäjä olisi lukenut sen ääneen korostuksellaan.
Ohjelman käsikirjoittaja…
Tykkään hänen korostuksestaan ja kotikaupungistaan.
"Hei, Michela! Olet mahtava!
Voisitko tulla ohjelmaamme -
ja puhua siitä, että vaikka olet talipallo,
et ammu itseäsi päähän Kurt Kobainin tavoin?
Vau! Mahtavaa!
Kuule,
hei.
Älä huoli. Jos tulet ohjelmaamme, meillä on noutopöytä.
Se on ilmainen, ja siinä on roomalaisia ruokia -
ja paljon hiilareita.
Jotta ymmärrämme toisiamme,
tässä on kuva kollegastasi Bombolosta!"
Tiedättekö,
en kanna kaunaa,
joten vastasin hänelle: "Kiitos, Maria Grazia.
Olisi ihanaa tulla ohjelmaasi -
ja puhua avoimesti taistelustani eli mekkoni koosta.
Mutta vammastani huolimatta -
teen paljon muutakin.
Käyn ulkona tuntematta häpeää.
Silloin tällöin -
käytän lyhythihaisia t-paitoja.
Mahdun myös ovista.
Olen tosin joskus tukkinut vahingossa Suezin kanavan.
On yksi juttu.
Kun olen yksin kotona öisin,
tanssin vähän, ja vastakkain hierovien reisieni ansiosta sytytän takan.
Jippijaijee, Maria Grazia."
"Mahtavaa! Tykkäämme tulitempustasi.
Tule Italia's Got Talentiin!"
"Ei kiitos. Palaan ystävieni luo Hengenvaarallisesti lihavaan."
Kiitän häntä silti,
koska hän sanoi, etten ole langanlaiha,
eikä käyttänyt vihaamaani termiä -
"kurvikas".
Se lausutaan kai näin.
"Kurvikas.
Kurvikas.
Lukitkaa jääkaappinne.
Kurvikkaat tulevat."
Kurvikas on muodille -
kuin Game of Thronesin viimeinen jakso tv-sarjoille.
Termi edustaa -
kaikkea, minkä muoti haluaa unohtaa, kuten Crocseja -
ja Naomi Campbellin hakkaamia assistentteja.
Kävin kerran outlet-kauppakeskuksessa. Tein hyviäkin asioita.
Yhdessä kyltissä luki kirkkaanpunaisella "kurvikas",
ja siinä oli liekkejä. Kuulin rummunpärinää.
Kuin kurvikas Jurassic Park.
Paikka oli täynnä kurvikkaita ihmisiä, jotka tuijottivat alas.
Aidan toisella puolella -
oli langanlaihoja äitejä, jotka sanoivat täydellisille lapsilleen:
"Katsokaa heitä.
He kulkevat laumoissa."
Ja kurvikkaat…
"Äiti!
Ovatko nuo naiset raskaana?
Minua pelottaa!"
"Ei, lapseni. He eivät ole raskaana vaan kurvikkaita.
Katso heitä. Heitä syötetään.
Henkilökunta laskee maahan vuohen -
ja humanisti-ruokalähetin."
"Ei! Älkää!
En ole tehnyt tohtorintutkintoani -
Menzonin ja Zerocalcaren välisestä linkistä! Ei!"
Sitten kurvikkaat naiset pakotettiin -
kertomaan kassaneidille:
"Minun on lain mukaan kerrottava, että olen kokoa 44."
"Selvä. Tuonne vain. Tuolla arvokkuus kuolee.
Tuolla muodista ei ole apua."
Kuilu on todellinen.
Se on kuin kuumien naisten Akheron.
Toisella puolella ovat normaalit langanlaihat naiset, joilla on oikeuksia.
No, Italiassa on vähän oikeuksia.
Toisella puolella ovat kurvikkaat naiset, joiden pitää seurata rituaaleja,
kuten kulkea sovituskopin ja peilin väliä -
mumisten motivoivia mantroja, joihin he eivät usko,
kuten: "Pidän itsestäni silti."
"Minulla on hyvä luonne."
"Unelmani on esittää kuuman tytön ystävää tv-sarjassa.
Olen läski mutta kauniskasvoinen tyttö,
joka tykkää IT:stä ja Marcel Proustista."
Kurvikkailla ei ole edes tavallisia nimiä, kuten Serena tai Luciana.
Nimien pitää edustaa kokoa,
kuten Iso Luciana, Iso Serena, Iso Maria Vittoria,
Iso Michela ja Iso Manuela.
Heidän pitää seistä rauhassa,
kun muut hahmot, kuten verohuijarit tai tappajat,
jotka ovat langanlaihoja, sanovat: "Taidat tykätä ruoasta!"
Langanlaihat naiset ovat kauhuissaan siitä,
että heistä voisi tulla kurvikkaita pizzasiivun takia.
Kuin pizza…
Tri Nowzaradan ilmestyy Minosin tavoin.
"Giulia! Olet kahden suklaapatukan päässä kurvikkaasta."
"Mutta olen 170-senttinen ja painan 70 kiloa!"
"Kuinka kauan tahdot elää?
Haluatko olla kuin tuo ei-langanlaiha näyttelijätär,
joka hieroo reisiään Italia's Got Talentissa?
Annan sinulle proteiinirikkaan dieetin, jossa on spirulinaa ja jäkälää -
muiden vihreiden juttujen kera lukion oppikirjasta."
Sellainen on kurvikkaiden maailma. Lisäksi on kehopositiivisuuden painajainen.
Itsestä on pidettävä kaikesta huolimatta, vaikka olisi pullea,
tai on tyhmä, pinnallinen ja vasikka, jolloin ansaitsee juoda myrkkykatkoa.
Tarkoitan sitä, ettei elämä ole mustavalkoista.
Se ei toimi niin. Itsestä ei voi pitää aina.
Joskus olo on kuin Beyoncélla ja joskus kuin Magallilla.
Tuo vitsi teki minusta kuuluisan maailman joka gulagissa.
Arvatkaa, kuka ei loukkaantunut. Magalli.
Hän tiesi, että vertaus oli myönteinen.
Unohdetaan koko kurvikkuus.
Se on vain surkea leima.
Onko pakko mukautua sovittuihin kuvauksiin?
Haluan kysyä teiltä, kuka sen keksi?
Haluatteko määritellä minut?
Sanokaa minua rohkeasti lihavaksi mutta älkää pitäkö tyhmänä.
Sitten saan piestä teidät.
Kuulostaa reilulta.
Ihan reilua, vai mitä? Hyvä, rouva. Hakataan kaikki.
Kun leimasta viimein pääsee eroon, saa uuden.
Sitten sanotaan kovaksi.
Aina kun nainen saavuttaa jotain, hän on kova.
Miksi? Onko hän pahvia tai keksi?
Mitä kova nainen tekee?
Potkiiko hän oven sisään itkemättä? Löytääkö hän avaimet laukustaan?
Meneekö hän yksin vessaan? Onko hän hyvä asia muttei pikku paketissa?
Aina kun luen tällaisia uutisia…
"Tämä on Caterina.
Hän on kova tyttö, joka jahtasi yrittäjäunelmaansa."
Näen kuvan tyttöparasta, jolla ei ole sukunimeä,
päivän reseptin -
ja söpön Lotty-hylkeen välissä, joka esittää "Marseljeesin" evillään.
Hiton kilpailijat.
Eli ei ole helppoa olla tyttö nykymaailmassa.
Kuulen myös usein tämän:
"Miten pääsit tähän työhön,
vaikka olet nainen?" Miksi pitää sääliä? Olenko kerjäläinen?
Anna sitten viisi euroa, jotta saan puuvillasiteitä.
Olen 34-vuotias. Olen ansainnut sen, ettei peppuni mene vereslihalle.
Vai mitä? Tarkoitan…
Selvä.
Puhe naisista saa riittää.
Mitä naiset haluavat? Äänioikeudenko?
Oikeastiko, Merlin? Älkää odottako liikoja.
Jutellaan ihmisryhmästä, jonka elämä on vaikeampaa.
Se ryhmä elää yhteiskunnan reunamilla.
Ryhmällä ei ole enää valtaa.
Annetaan heidän äänensä takaisin. Valkoiset heteromiehet.
He ovat harvassa.
Tosi harvassa.
Missä he ovat?
Onko täällä yhtään sellaista?
Nostakaa kätenne. En ole mikään Michela Murgia.
Kaksi kättäkö? Oletko tuplan arvoinen? Olitko Tšernobylissä?
Lasketaan heidät. Yksi, kaksi, kolme…
Minähän sanoin!
Pojat.
Miten teidän kävi?
Pikku lammasparat.
Olette tämänkokoisia.
Teillä ei ole väliä.
Miksi? Hallitsitte ennen maailmaa.
Aurinko ei laskenut valtakunnassanne kuten ei Kaarle V:nkään valtakunnassa.
Nyt te katoatte.
Olette kuin Preussi.
Kuin dinosaurukset. Kuin Blockbuster.
Melkein sukupuutossa.
Aivan. Teidät laitetaan luonnonpuistoihin.
Siitä tehdään tv-sarja The Walking Heterot.
Missä…
The Walking Heterot.
Lähestytte siinä naisia näin.
"Kuuntele podcastiani!
Olet aika naitavan näköinen.
Kaikki loukkaantuvat liian helposti!"
Teidät laitetaan suojelualueelle, jossa on kyltti: "Valkoisia heteromiehiä."
Ensimmäinen ilmoittautuja on urhea ja varmaan tubettaja.
"Heräsin eräänä päivänä, ja lakanoiden alla oli jotain valtavaa.
Se oli egoni.
Tulin tänne kokeakseni jotain uutta ja jännää -
eli olemaan väärässä."
Älkää huoliko. Se loppuu kyllä.
Teistä kirjoitetaan pian artikkeleita.
"Tämä on Marco, kova mies,
joka käy joka päivä töissä viheltämättä naisille."
Minua sanotaan myös usein nuoreksi koomikoksi.
Olen 34-vuotias.
Melkoinen oksymoron.
Täysi hiljaisuus.
Olen iloinen menestyttyäni 34-vuotiaana,
koska iässäni ollaan vastuullisempia rahan suhteen.
Ostamme kipulääkkeitä,
lisäravinteita -
ja ortopedisiä tohveleita.
Minulla on kaarijalat.
Jos tulee kuuluisaksi 20-vuotiaana, rahat menevät Negroneihin.
Juon Negroneja ja otan tulehduslääkkeitä ja yrttejä.
Rehellisesti sanottuna ei ole ollut helppoa tottua julkisuuteen -
lähinnä perheeni takia.
Synnyin keskiluokkaiseen katoliseen sotilasperheeseen.
Moniin etuihin kuuluvat raittius,
tyylikkyys, hyvä maku ja siveellisyys.
On muitakin,
kuten ahdistus, paniikkikohtaukset, katolinen syyllisyys ja tuomion tunne.
Eli kuin Vatikaani ilman lempiasioitani,
kuten aneet, raha -
ja viitat, joiden alla voi pissata housuun huomaamatta.
Ja sveitsiläiskaartin hilparit.
Perheeseeni palatakseni,
en pärjännyt hyvin julkisuuden kanssa -
yhden säännön vuoksi:
jumalanpelon.
Se oli avainsanamme.
"Älä ole onnellinen -
äläkä nauti hyvistä asioista, vaikka teit rajusti töitä,
koska Jumala näkee sinut ja rankaisee sinua."
Hän löytää meidät Balduinasta.
Pohjois-Roomasta 90-luvulla.
Kuvitelkaa.
Kuvitelkaa itse Jumala. Maailman johtaja sanoo: "No niin, serafit.
Antakaa ruskea Maa-kansio. Katsotaanpa…
Katsotaan… 'Persianlahden sota.'
Se oli paha, mutta lännellä on tarpeita. Jatketaan.
'Valtion ja mafian sopimus.'
Ei hyvä, mutta siitä tehtiin hyviä tv-sarjoja. Jatketaan.
Mitä? Nuori Michela Giraud on iloinen matikan arvosanastaan -
ja juhlistaa sitä voileivällä?
Pietari, anna ruoska. Sainpas sinut, pikku läski!
Lähetän sinulle eliniäksi laihdutusyrttiteetä -
ja pakastepinaatti-juustopalleroita,
joita lapsenvahtisi ei sulata kunnolla, koska ei piittaa yhtään!"
Ja…
Kun Jumala ei riittänyt,
isoäitini ottivat mukaan huippupelurin eli Pyhän Marian.
He kiristivät minua Marian patsailla.
He tunsivat Maria-patsaat. He olivat Maria-sommelieerejä.
He sanoivat: "No niin, Michela.
Kieltäydyit harjoittelemasta hyvää ryhtiä -
tasapainottelemalla sanakirjaa pääsi päällä -
ja käytit sen sijaan siivilää.
Sen synnin jälkimaku oli kitkerä. Se sai Civitavecchian Neitsyeen itkemään."
Se oli joskus Loreton ja joskus Pompeijin Neitsyt.
Mitä vakavampia syntini olivat, sitä kansainvälisempiä patsaat olivat,
kuten Czestochowan tai Lourdesin Neitsyt.
Se oli kuin Pyhä Maria ilman rajoja.
Pyhä Maria odotti meidän -
pukeutuvan tietyllä tavalla.
Synnyimme keskiluokkaiseen roomalaisperheeseen.
Siskollani ja minulla oli kalliita liivihameita,
samettipuseroita -
ja kiiltonahkakenkiä.
Emme olleet pikkutyttöjä vaan kaksi nuorta vakuutusmyyjää.
Neitsyt Maria odotti minun urheilevan.
Se sopi suurimpaan intohimooni eli kinkkuun.
Tykkäsin kinkusta ja lasten kanssa olemisesta.
En leikkinyt oikeasti. Tarkoitan,
että hakkasin heitä.
Olin lihava ja aggressiivinen lapsi,
joten vanhempani ilmoittivat minut kurssille,
joka sopi lahjoihini eli balettiin.
Tietysti.
Kusipäät.
Sen jälkeen…
Kuukausien balettituntien jälkeen -
olin yhä lihava ja aggressiivinen mutta tutussa, ja hakkasin heitä.
Vanhempani halusivat siskoni ja minun -
tekevän kaiken yhdessä, mutta hän on autistinen.
Siskoni sanoo, mitä mieleen tulee. Hänellä ei ole suodatinta eikä pelkoa.
Hän haistattaa kenelle tahansa.
Hän tekee kaiken, mitä me haluaisimme mutta emme uskalla.
Loppujen lopuksi -
minun oli vaikeaa oppia balettia paikallisten lasten kanssa,
koska he olivat täysin erilaisia kuin me.
He olivat laihoja, täydellisiä, itsevarmoja,
elegantteja ja hemmoteltuja.
He reagoivat inholla -
saatuaan äidiltään jäljitelmä-Barbien aidon sijasta.
"Maria Vittoria, on vuosi 1994. Valtio on paljastanut korruptiota.
Äiti osti sinulle tämän nuken,
mutta rakastan sinua silti.
Usko pois."
"Äiti, kaksi asiaa on varmaa.
Kun kasvan isoksi, minäkään en maksa veroja -
ja laitan sinut vanhustentaloon keskelle korpea Rietiin."
Joten…
Voitteko kuvitella, millaista oli niiden keskellä,
joista tuli aikuisina…
Heistä tuli…
Ei. He ovat…
He ovat huoria.
He ovat -
huoria.
He ovat -
huoria.
Balettitunnit olivat minulle hankalia.
Siskoni oli päättäväinen. Hän oli kuin Black Swanista.
"Minusta tulee ammattilaisballerina!"
Minä taas vain kieriskelin.
Kuin marmorikuula vinolla pöydällä.
En tanssinut vaan tein fysiikan kokeita.
Teimme usein harjoituksen,
jossa siirryttiin A:sta B:hen tietyn askeleen turvin.
Sanoin sitä omaksi Hiroshimakseni.
Muut tytöt tekivät sen näin.
Olet mahtava!
Minä taas…
Jalka kramppaa.
Minä tein sen näin.
"En pysty siihen!" Muut tytöt…
"Kevin, opettaja sanoisi sinua les incompétentsiksi.
Filippiiniläispalvelijani Mahala on sinua parempi."
He yrittivät olla kivoja pukuhuoneessa.
He näkivät, että olimme erilaisia,
ja sanoivat:
"Oletteko vammaisia?"
Vastasin, että käsivarteni vain olivat pulleat.
Siskoni haistatti paskat.
Jos vieras sanoo jotain sellaista, on oikeus vastata niin.
Siskollani on vammaismerkki, mutta hän ansaitsee mitalin.
Hashtagi "Italian valtio, antakaa se"!
Unohtakaa se ja lähettäkää lisää rahaa.
Tarkoitan sitä,
etteivät asiat olleet hyvin. Emme olleet syntyneet tanssijoiksi.
Siskoni ja minun koordinaatiokyky -
oli kuin katalogin halpiskeittiö.
Jostain syystä opettajamme käski meidän olla takana.
Hän perusteli päätöstään pituutemme perusteella.
Viimeisessä rivissä olimme minä, siskoni, vähän pölyä,
Graalin malja,
Elvis,
Bill Cosbyn filmografia ja Paolo Borsellinon muistivihko.
Aavistin epämääräisten kommenttien jälkeen, etteivät asiat menneet hyvin.
Baletinopettajamme sanoi isälle: "Kuulkaa, herra Giraud,
en halua pelotella, mutta tyttärenne ovat luokan lihavimpia.
Varsinkin Michela.
Hän voisi kokeilla uintia,
yleisurheilua,
painia -
tai showpainia."
En tuhlaa asiaan enempää aikaa,
koska minulla on oma komediaspesiaali ja juhlimme minua yhdessä.
Olen lehtien kansikuvissa. Mitä väliä?
En kanna yhtään kaunaa,
mutta haista paska, neiti Pina!
Bravo!
Suksi kuuseen.
Haista paska, neiti Pina!
Joder, maestra Piña.
Haista paska. Hyvä.
No niin.
Nähkääs,
pelkään tuomituksi tulemista kenen tahansa toimesta.
Pelkään erityisesti, että äitini tuomitsee minut.
Onko hän täällä?
Kysyin äidiltä,
miksei hän käy esityksissäni.
"Kuinka pitkä se on? Tunninko? Vain sinäkö? Tylsää!"
"Olen Vanity Fairin kannessa." "Entä sitten?"
"Koe-esiinnyin tv-komediaa varten. Se voi muuttaa elämäni."
"Hankin sinulle kaavakkeen -
alueemme museonvartijaksi Aricciaan."
Isäni sanoi: "Ei, kulta. Hän ei voi. Pitäisikö hänen kantaa asetta?"
Aina kun isä näkee minun esiintyvän, hän sanoo, että mokaan itseni.
Niin meidät kasvatettiin Italiassa.
Kontrollin ja itsetunnon dieetillä.
Sanon vain, että jos äiti olisi ollut Kardashianien matriarkka,
he eivät olisi aloittaneet alusvaate-, koru- eikä parfyymimerkkiä.
He olisivat avanneet peruskalsarikaupan korpeen.
Äidillä on yksi tapa. Hän hallitsee minua -
kuin olisi Jumala, Bill Gates tai Zuckerberg.
Äiti pelkää kahta asiaa: että kuolen tai tulen raskaaksi.
Kun olin teini-ikäinen,
kävelin kerran hiljaisella kadulla Roomassa.
Sellaisella on vain prostituoituja ja huumekauppiaita.
Jututin yhtä kuumaa tyyppiä -
Lähi-idän jännitteistä.
"Rintalihaksillasi voisi raastaa juustoa!"
"Moneltako tulet kotiin?"
Jähmetyin.
Minusta tuli silloin erektioiden David Copperfield.
Äiti soitteli lomillanikin,
koska rikollisuus ei nuku koskaan.
Vietimme kesälomat lomakeskuksessa Calabriassa.
Saavuimme sinne uupuneina,
koska äiti ajoi 40 km/h nopeudella -
kahden rekan välissä turvallisuussyistä.
Hänen ajotyylinsä -
loi jännitteitä -
rekkakuskien kanssa, jotka heittelivät meitä rukouskorteilla.
He ottivat ne taustapeilistä ja heittelivät meitä niillä.
Isä sanoi: "Kultaseni, voitko ajaa nopeammin? Idiootti!"
"Älä riitele, Alfredo. Hän on ystävä." Äiti ei ollut tavannut häntä.
Italian merenrantalomakylät ovat täynnä varakkaita -
ja rikkaita italialaislapsia.
Siksi hemmotelluimmat ovat pahimpia juntteja.
16-vuotiaalla Andrealla Beneventosta -
oli Fendin lompakko.
Veronalaishottis Vittorian tukka heilui tuulessa.
Siellä minä olin.
Kihara tukka ja vain yksi tissi. Hammastuet suussa.
Olin kuin Picasson maalaus.
Oloni oli yhtä varma ja itseluottavainen kuin mafian rahoittamalla rakennuksella.
Lopulta koitti nuorisodiskon aika.
Se alkoi kello 22.
Tunsin oloni rohkeaksi vasta kello 23.40.
Jossain vaiheessa sanoin itselleni: "On aikani.
Tämä on elämäni. Pitää antaa palaa. Menen tanssilattialle."
Otin hammastuet pois.
Riisuin collegepuseron, jolla olin peittänyt perseeni.
Lämpöä oli 40 astetta.
Vuosien balettituntien jälkeen siirryin aistillisesti tanssilattialle.
Näin ryhmän kuumimman pojan lähestyvän.
Hän oli brianzalainen lihaskimppu.
17-vuotias pitkä poika valkoisessa paidassa -
tukka taakse kammattuna ja Nokia, jossa oli kamera. Vuonna 2004.
Ihan kuin Elon Musk.
Hän tuli minua kohti. En voinut uskoa, että hän tuli minua -
eikä veronalaishottis Victoriaa kohti.
En voinut. Hän tuli lähemmäksi, ja minä…
Hän sanoi: "Michela."
Vastasin: "Niin?" "Äitisi tuli."
DJ soitti Carmina Buranaa.
Sitten näin hänet.
Äidillä oli yöpaita,
ja hän heilutti tohvelia kuin Nikita Hruštšov YK:n päämajassa.
"Moneltako tulet takaisin?"
Muut nuorisoklubin nuoret olivat…
Sanoin: "Älkää huoliko.
Teeskentelen palaavani ja livahdan takaisin."
Menin takaisin ja jätin taakseni rakkauden, elämän ja huumeet.
Se on muuten LinkedIn-tiedoissani.
Kasvoin lamaannuttavan ahdistuneena.
Pelkään aina, että yhtäkkiä -
äiti ilmestyy huutaen:
"Olin oikeassa! Puhuit tunnin! Tuo nainen kuolee tylsyyteen!"
Se on pahin pelkoni.
Enpä välittäisi siitä.
Tänä sääntöjen ja leimojen aikana haluaisin lakata välittämästä, sanoo -
"nuori, kova ja ei-langanlaiha nainen, joka ei ole klassisen kaunis,
on itseoppinut yrittäjä ja hieroo reisiään Italia's Got Talentissa".
Elämäni ei ole helppoa.
Voisinpa olla välittämättä muiden ihmisten mielipiteistä.
On vuosi 2022.
Mutta minulla ei ole voimia.
Vain siskollani Cristinalla on, koska hänellä on Aspergerin oireyhtymä.
En tiedä, miten paljon tiedätte siitä.
En tiennyt, mikä se oli,
joten etsin sen vuonna 2006 hyvästä lähteestä, Yahoo! Answersista.
Giovanna Pordenonesta vastasi: "Kissallani oli se.
Se oksensi karvapalloja neljä päivää katsoessaan tv:n päiväohjelmia."
Oikeasti Asperger-oireet vaihtelevat henkilöstä toiseen.
Siskollani se ilmenee suodattimen puutteena.
Hän on kuin iso vauva ja puhuu suoraan.
Hän pelkää kahdenlaisia ihmisiä,
köyhiä ja rumia.
Tiedän. Siskoni on oikeistolainen vammainen.
Se johtuu siitä,
että nähdessään köyhiä -
hän ajattelee päivää, jolloin vanhempamme eivät voi huolehtia hänestä.
Nähdessään rumia ihmisiä -
hän näkee rumia, ja se siitä. Ei ole parempaa perustelua.
Kuten voitte kuvitella,
oli hienoa kasvaa hänen kanssaan,
koska elämäni muuttui monosta stereoksi.
En olisi kanssanne ilman häntä.
En kertoisi kaikesta paskasta elämässäni -
ja saisi siitä maksua ilman häntä. Minusta olisi tullut -
täydellisen laiha asianajaja,
jonka mies pettäisi, vaikka sanoisi rakastavansa minua,
ja jolla on kolme Gianmaria-nimistä lasta. Sanoisin: "Michela Giraud on hauska.
Hän voisi laihduttaa 20 kiloa." Äänestäisin Italian veljet -puoluetta.
Sellainen minä olisin.
Sellainen ihminen.
Ja…
Olen siskolleni kaikesta velkaa, mutta tiedättekö,
ei ollut helppoa kasvaa hänen kanssaan.
Kun hän kysyi bileissä joltakulta, mitä tämä teki,
hänen ahdistuksensa teki kysymyksestä tällaisen.
"Sinä!
Sinä.
Mitä teet?"
"Olen väliaikaisesti työttömänä."
"Michela!
Miksi toit minut bileisiin, jotka ovat täynnä saitureita?"
Kuin Goldonia.
18. vuosisadan teatteria.
Minä -
jouduin sanomaan, ettei hän tarkoittanut sitä.
"Usko pois, hän on… Häntä vain hermostuttaa."
Joskus hän kysyi parhaalta ystävältäni:
"Francesco,
tuletko risteilylle kanssamme?"
"En pääse tänä vuonna."
"Isä! Lupaa, ettei meistä tule köyhiä kuten hänestä!"
Kerran -
ystäväni, joka ei ole mikään komistus,
koputti ovelle, ja siskoni avasi sen.
Hän teki näin.
"Oletpa sinä ruma." Pam!
Hän löi oven kiinni. 10 minuuttia myöhemmin poika odotti yhä.
Siskoni on tosi päättäväinen.
Jos hän haluaa jotain, hän todella haluaa sitä.
Hän on kuin Kim Jong-un.
Pohjois-Korean ilmapiiriä voi verrata kotini ilmapiiriin,
kun söimme lounasta.
Kerran menimme pääsiäisenä lomafarmille Toscanaan.
Olin ylpeä varattuani yksityisen pikku paikan -
takan sisältä.
Lopulta koitti jälkiruoan aika. Mitään ei ollut mennyt pieleen.
Paikka oli rauhallinen. Sitten lapsi iski.
Perkeleen lapsi -
nousi ylös -
ja alkoi laulaa näin:
Koko huone ihasteli häntä.
Minä tein näin. Isäni teki näin. Äitini teki näin, ja siskoni…
"Haluan laulaa."
"Ei, kultaseni.
Ei tarvitse, oikeasti.
Olet monilahjakas. Hän on vain lapsi.
Ei tarvitse kilpailla. Anna hänen laulaa."
Siskoni suostui, ja lapsi…
Siskoni…
Olisi voinut odottaa kaikkien tekevän näin.
Ei! Ihmiset kauhistuivat.
Nainen takanani teki näin. Hänen miehensä näin.
Paahtopaisti lautasilla näin.
Silloin minusta tuli teini.
Teini-ikäisenä heräsin ja sanoin:
"Minä elän! Valitettavasti."
Pahin viholliseni oli peili.
Katsoin tiellä ajavia rekkoja sydän täynnä toivoa eikä pelkoa.
Ja…
Siihen aikaan -
vietin kesät snobipaikassa Rooman ulkopuolella.
Se oli täynnä cooleja snobilapsia ja heidän klikkejään.
Minä piileskelin puskissa -
kuin ulkomaalainen pankkitili Fidžillä.
Siskoni sanoi: "Kaverit!
Haluatteko tavata siskoni? Hän on tuolla!
Michela, haluatko ystävystyä heidän kanssaan?
Siskoni on tosi hauska! Michela!
Pissasitko housuihisi?"
Tein sisäisesti kuolemaa ja mätänin kuin Tiberjoki.
Vastasin: "Sopii.
Terve, olen normaali sisko."
15-vuotiaana teeskentelin 30-vuotiaan naisen itseluottamusta,
vaikken tiennyt, miten tamponin asetin poistettiin.
Ei ole helppoa, kun on vammainen sisko.
Se on sama kuin sisarus olisi rocktähti.
Kaikki odottavat jotain erityistä.
"No niin. Tuo on vammainen.
Entä tuo toinen?"
14-vuotiaana en opiskellut vaan olin kapinallinen.
Minulla oli Nirvana-t-paita, ja kapinoin.
Reputin matikankokeessa. "Ei!"
90-luvulla ei ollut helppoa.
Ihmiset eivät ymmärtäneet vammaisia.
Ainoat vammaiset olivat heistä pyörätuoleissa.
Muuten asiaa epäiltiin.
Minulta ei kysytty,
mikä oli uskomattoman kauneuteni salaisuus.
He katsoivat minua ja tekivät näin.
"Siskosi…
Mikä häntä vaivaa?
Onko hänellä sitä?
Vammaisten parkkilupaa?"
"Ei. Hän osaa kävellä."
"Miksi? Vammaisten parkkilupa on kuin kastimerkki.
Voi pysäköidä Rooman keskustaan.
Saa parhaat paikat Olimpicolle paikallisotteluun.
Ekan rivin liput Måneskinin konserttiin. Se on kultainen lippu!
Sinulla on kultainen lippu, ja tiedät sen.
Saatko alennusta IKEAsta?
Huonekalujen kasaus on vaikeaa kaikille mutta ennen kaikkea siskollesi.
Onko teillä aina musta perjantai?
Saatteko ilmaisia leffalippuja? Ei silti, siskosi ei ymmärrä niitä."
"Ei se niin toimi."
"Mikä häntä vaivaa? Onko hän vammainen?
Muuten hän ei olisi tuollainen.
Mikä häntä vaivaa? Onko hän Down-ihminen?
Onko hän enemmän up vai down? Sori, yritin keventää tilannetta.
Onko hän ceeppari?"
"Ei."
"Onko hän Bamboleiro?" "Mikä se on?"
"Joo, Bamboleiro! He kävelevät hassusti -
jalat mutkalla, ja heille lauletaan…
Bamboleiro! Bamboleiro!"
"Ehkä se on vanhempiesi vika. Oletko transsukupuolinen?"
"Ei se siihen liity." "Oletko kurvikas?
Oletko juutalainen?
Oletteko romaneja?"
"Ei se liity…"
"Sanoit, että isäsi on Napolista."
"Älä uskallakaan…"
"Minä tajuan. Oletteko käyneet ravintoterapeutilla?
Entä manaajalla?
Oletko lähettänyt hänet Italia's Got Talentiin?
Tiedätkö mitä? Säälin vanhempiasi.
Heillä oli yksi vammainen lapsi, ja he yrittivät uudelleen.
Sinä synnyit etkä ole langanlaiha.
Ei pahalla." "Käsivarteni ovat vain pulleat."
"Älä ole noin herkkä. Mitä minä sanoin?
Kuule,
tunnustan sinulle jotain.
Tämä on vaikea tilanne.
Isälläni -
on korkea kolesteroli.
Onneksi hän sai vammaisparkkiluvan.
Hän joutui vaatimaan sitä! Uskomatonta!"
"Kerron totuuden. Siskollani on siivilä päässä."
Lapsena hän ei ollut minusta erilainen.
Näin sen muiden silmistä -
ja ilmeistä.
Kun menimme jonnekin, ihmiset väistivät.
Yhdessä vaiheessa aloin miettiä asiaa.
Kysyin: "Äiti, miksi meitä vältellään?
Miksei meitä kutsuta juhliin tai illallisille?
Miksi meitä katsotaan kuin -
hirviöitä?"
Äiti vastasi:
"Älä huoli, kulta.
Katsos,
päämme on kuin kattila.
Kaadamme siihen paljon tietoa.
Siskollasi ei ole kattilaa.
Hänellä on siivilä."
Ja…
Koska leikin siivilä päässäni,
kysyin: "Äiti, onko minullakin sama oireyhtymä?"
"Ei. Olet vain kurvikas!"
No niin.
Haluan omistaa tämän esityksen -
äidilleni, mummeilleni, sisarelleni -
ja ihmiselle, joka tuki minua paljon -
ja ansaitsee erityismaininnan.
Haista paska, neiti Pina!
Haista paska!
Kiitos.
Tekstitys: Petri Nauha