Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה של NETFLIX -‬
‫אני לא אגיע לגיל 40.‬
‫ערב טוב. קדימה, תמחאו לי כפיים!‬
‫תמחאו כפיים כאילו אני ערומה.‬
‫כמה חום, כמה שמחה!‬
‫מזכיר את 2019.‬
‫הרשו לי להציג את עצמי. אני גבוהה, רזה,‬
‫ועם שם משפחה זר שמרמז על כריזמה ומסתורין.‬
‫כן, זאת באמת אני.‬
‫אמילי רטאייקאוסקי.‬
‫אם תזמינו אותה ב"וויש", זה מה שתקבלו.‬
‫כשאמות, אני רוצה‬ ‫את התמונה שלה על המצבה שלי.‬
‫אני אמות גם ככה.‬
‫את מי היא תתבע? את הילדים שאין לי?‬
‫הייתי שמחה שיהיו לי בנים.‬
‫אני רוצה להאפיל עליהם לגמרי,‬
‫בצורה כפייתית.‬
‫כמו הגברים שמביטים בבת זוגם‬ ‫אחרי סקס ואומרים,‬
‫"לעולם לא תהיי כמו אמי".‬
‫אבל בנות? לעולם לא.‬
‫אני לא רוצה גרסה רזה יותר שלי‬ ‫בלי בעיות נפשיות‬
‫שתגיד לבעלי,‬
‫"אבא, אתה יכול לקנות לי את זה?"‬
‫לכי לעבוד, אוכלת חינם!‬
‫למרות שאת בת חמש.‬
‫מחיאות כפיים לסולידריות הנשית!‬
‫בכל אופן, לאלו מכם שלא מכירים אותי,‬
‫אלו שיש להם טעם רע,‬
‫נולדתי ברומא, ב-28 ביולי, 1987.‬
‫שמעתם על רומא?‬
‫העיר ששורפים בה את כל הבעיות‬ ‫וכך פותרים אותן.‬
‫אוטובוסים,‬
‫גשרים ישנים, אשפה,‬
‫אנשים שרוצים תמיד תשלום ללא מגע.‬ ‫"אפשר לשלם בכרטיס אשראי?"‬
‫אם את רוצה…"‬
‫טלוויזיה, קולנוע, אינטרנט.‬
‫הייתי בכל מקום, חוץ מבכלא.‬
‫אבל זה יקרה בקרוב.‬
‫נרשמתי סוף סוף במע"מ השנה.‬ ‫אני חיה את החלום.‬
‫משטרת הכספים. לחיות את החלום.‬
‫עבדתי וטיפסתי במעלה הסולם.‬
‫חוויתי הטרדה מינית וגם הטרדתי בעצמי.‬
‫ולבסוף השגתי כמה מהמטרות שלי.‬
‫נכנסתי לרשימת 100 הנשים המצליחות ביותר‬ ‫של "פורבס איטליה".‬
‫אז תגידו, "וואו, מיקלה, לא רע.‬
‫עלייך להיות גאה בעצמך.‬
‫את מפורסמת עכשיו, אז החיים שלך בטח השתנו.‬
‫סוף סוף עלית על המסלול הנכון".‬
‫לא.‬
‫החיים שלך לא משתנים כשאת מפורסמת.‬
‫את אוכלת עדיין את אותו חרא,‬ ‫אבל עכשיו כולם יודעים.‬
‫החיים משתנים אם את מתעוררת ומגלה שאת חתול.‬
‫אז החיים באמת משתנים!‬
‫עכשיו את מחרבנת בארגז!‬
‫זה סגנון חיים שונה.‬
‫אני עדיין עושה כל מה שעשיתי קודם.‬
‫אני מתעוררת כל בוקר ובודקת את הפרופיל שלי‬
‫כדי לראות את הבטן שלי‬
‫דומה בגודלה לפיאט קיובו.‬
‫אני עדיין עושה את אותם הדברים,‬
‫אבל יש לי הרבה בעיות חדשות.‬
‫לא יודעת, אם אני מחכה במעדנייה‬
‫ויש שם אישה זקנה‬
‫שלוקח לה 40 דקות‬
‫לקנות גבינת גורגונזולה כלשהי, ואני שם…‬
‫היא אומרת, "אני רוצה גורגונזולה.‬
‫וגם קצת האם‬
‫בשביל הנכד שלי.‬
‫וגם זריקת בוסטר של "פייזר",‬
‫ועוד קצת גורגונזולה!‬
‫למען השם, גברתי!‬
‫השאירי קצת גורגונזולה לכולנו!‬
‫גם אנחנו רוצים קצת.‬
‫אם את רוצה לצרוח כמו רוברט פלאנט,‬ ‫לכי לשיר בחוץ את "המון אהבה"‬
‫ותעופי מכאן."‬
‫אבל אם אגיד דבר כזה,‬ ‫יכתבו באתר חדשות כלשהו למחרת‬
‫שאני המצאתי את השואה.‬
‫"זקנים, היזהרו מקורונה וממיקלה ז'ירו."‬
‫אני מקווה שאיש כאן לא נפגע.‬
‫יש כאן אנשים מבוגרים?‬
‫יש…?‬
‫מעריצים של רוברט פלאנט?‬
‫רוברט פלאנט כאן?‬
‫יופי, אז לא פגעתי באף אחד. נהדר.‬
‫טוב שאתם לא כמו המעריצים של דמי לבאטו.‬
‫כשאת מופיעה כל הזמן בתקשורת,‬
‫עלייך לשים לב לדברייך.‬
‫אני מדברת מניסיון אישי.‬
‫זה היה בשנת 2021 לספירה, בחודש מאי.‬
‫קראתי את הסיפור הזה.‬
‫"דמי לובאטו, 'אני לא בינארית.‬ ‫אני רוצה שידברו עליי בלשון רבים'."‬
‫אין לי מושג מה זה "לא בינארי".‬
‫אני יכולה לחפש ב"גוגל",‬
‫אבל המוח הקומי הנועז שלי מתעורר‬
‫ומתחיל לחשוב על הקוסם ההוא מהטלוויזיה.‬
‫אולי אתם מכירים אותו.‬
‫לאוטלמה האלוהי יש כמה תארים במדעי הרוח,‬
‫הוא מדבר על עצמנו בלשון רבים, והוא קוסם.‬
‫כמו כל בעל תואר במדעי הרוח.‬
‫אז חשבתי על הבדיחה הבאה.‬
‫"דמי לבאטו רוצה שיפנו אליה‬ ‫בלשון רבים כמו אוטלמה האלוהי."‬
‫אמרתי לעצמי, "זה גאוני.‬
‫את גאונה.‬
‫את ממש ראויה לפרס הסאטירה שקיבלת ב-2020".‬
‫נכון שהייתי יכולה לחפש "לא בינארי" בגוגל,‬
‫אבל זכיתי בפרסים, בחיי!‬
‫השתגעתם?‬
‫ברור…‬
‫זאת אומרת, אני יכולה…‬
‫אני יכולה לבדוק במילון מקוון,‬
‫אבל יש לי פרס תלוי על הקיר,‬
‫בין הצלוב לפוסטר בערום של טום הארדי.‬
‫אתם מבינים?‬
‫אז בסופו של דבר כתבתי את הבדיחה.‬
‫"דמי לובאטו רוצה שיפנו אליה‬
‫בלשון רבים, כמו אוטלמה האלוהי."‬
‫העליתי את זה ל"פייסבוק" ואנשים כתבו,‬
‫"את אדירה. גאונה!"‬
‫טוב, עם תמיכה חזקה כזאת,‬
‫העליתי את הבדיחה ל"טוויטר".‬
‫כן, חברים.‬
‫העליתי אותה ל"טוויטר".‬
‫ואחר כך, עשיתי משהו ממש חכם.‬
‫כיביתי את הטלפון.‬
‫ויצאתי.‬
‫נהניתי מהחיים האמיתיים.‬
‫חשבתי, "השמש זורחת. הילדים משחקים.‬
‫הנה הזקנה עם הגורגונזולה שלה.‬
‫העולם נפלא!"‬
‫עליתי לרכבת,‬
‫הדלקתי שוב את הטלפון…‬
‫מטח של עלבונות.‬
‫כאילו הייתי…‬
‫אביה של בריטני ספירס.‬
‫"מגיע לך למות!‬
‫חתיכת זבל סטרייטית!"‬
‫מאת "מתוקונת-96".‬
‫"תמותי כבר, לוזרית!‬
‫אני ארקוד על הקבר הסטרייטי שלך!"‬
‫מאת "אוהבת-עוגות-2001".‬
‫כמה אנשים כתבו דברים ממש כבדים,‬
‫אבל היו להם צילומי פרופיל ממש חמודים.‬
‫בסופו של דבר חשבתי, "טוב,‬
‫אולי דפקתי את עצמי בגדול.‬
‫בואי נבדוק מה ההגדרה של 'לא בינארי'".‬
‫אז אני…‬
‫לאחר מעשה.‬
‫גיליתי שהמונח "לא בינארי"‬ ‫קשור לעולם הלהטבא"ק'‬
‫ולא, כמו שחשבתי, משהו שקשור לסיינטולוגיה‬
‫או לדיאטה אופנתית חולפת כמו דיוקאן.‬
‫נהפכתי ממיקלה המשעשעת והמופרעת קצת‬
‫לרוצח הסדרתי בסרט "אם".‬
‫שלא בכוונה, כתבתי בדיחה‬ ‫שפגעה בקהילת הלהטבא"ק‬
‫ערב יציאתו של סרט על קהילת הלהטבא"ק‬ ‫שהשתתפתי בו.‬
‫נגיד רק שקיבלתי שיחת טלפון‬ ‫מסוכנות הידיעות.‬
‫"הלו? זו ג'ורג'יה מלוני?"‬
‫הם רצו להוריד אותי‬
‫ולהחליף אותי דיגיטלית בשחקן מסוכן פחות,‬
‫קווין ספייסי.‬
‫מי, אני?‬
‫תמיד חלמתי להיות שילוב‬
‫בין מדונה, ליידי גאגא ורופול‬ ‫ברכיבה מעבר לקשת.‬
‫אחרי שחלפו שלוש שעות ארוכות למדי, חשבתי,‬
‫"מיקלה, תחזרי לאני השמח הרגיל שלך.‬
‫כתבת כל כך הרבה בדיחות מדהימות בחייך…‬
‫כתבת כל כך הרבה בדיחות מדהימות בחייך,‬
‫לא ידעת שזה יפגע באנשים".‬
‫אז מחקתי את הבדיחה, ואני חייבת להגיד…‬
‫עוד מטח של עלבונות.‬
‫כאילו הייתי אמה של בריטני ספירס!‬
‫מחיקת הציוץ לא פתרה דבר,‬
‫והרגזתי את כולם.‬
‫זה ייכתב על המצבה שלי.‬
‫"היא הרגיזה את כולם."‬
‫מתחת לתמונה של אמילי רטאייקאוסקי.‬
‫קיבלתי הודעות כמו,‬
‫"תתביישי לך, מיקלה!‬ ‫פחדנית שכמוך! את גרועה!‬
‫הרכנת ראשך בפני תרבות התקינות הפוליטית.‬
‫מה יגידו? מה יגיד אריסטופאנס? ולני ברוס?"‬
‫מאין לי לדעת? לני ברוס מת.‬
‫"הלו, מיקלה. שלום.‬
‫רוצה לעלות ל"אינסטרגם" עם אלסנדרו זאן,‬
‫זה שאת שונאת,‬
‫ולדבר על החוק שלו‬ ‫נגד הומופוביה וטרנספוביה?"‬
‫אני לא פילון.‬
‫בסדר, כתבתי בדיחה.‬
‫לא רק העליתי ל"אינסטגרם"‬ ‫צילום של יד כתמיכה בחוק של זאן.‬
‫לא!‬
‫עשיתי הרבה יותר מזה.‬
‫העליתי סרטון עם המילה "זאן"‬ ‫על שתי הידיים שלי.‬
‫זאן כפול!‬
‫יש תמיכה רבה יותר מזו?‬
‫אבל זה לא הכול. ואז הם אמרו,‬
‫"אל תדאגי, מיקלה.‬
‫תמיד נתמוך בחופש הביטוי". על החתום,‬
‫המפלגה של מתאו סלביני.‬
‫זה היה כמו לקרוא את התגובה,‬ ‫"מיקלה, את אדירה!"‬
‫ששלחה החברה החדשה של האקס שלי.‬
‫הוא בגד בי איתה כשחליתי בקורונה.‬
‫אנשים עדיין עוצרים אותי ברחוב ושואלים,‬
‫"מיקלה, זוכרת שנהפכת לימנית?"‬
‫אני הוכחה חיה לאמרתו של אנדי וורהול,‬
‫"כל אחד יהיה פשיסט ב'טוויטר' ל-15 דקות".‬
‫אבל היה כיף להיות פשיסטית למשך 15 דקות.‬
‫שחור מרזה.‬
‫יחד עם זאת…‬
‫גיליתי גם משהו נוסף.‬
‫גיליתי שעדיף שיתקפו אותך מאשר שיגנו עלייך.‬
‫זה כמו חבורת גברים שגומרים עלייך‬
‫כשאת אוכלת צוהריים עם ההורים שלך.‬
‫זה מגניב, אבל העיתוי לא טוב.‬
‫למצוא עצמך בלבה של סערת "טוויטר"‬ ‫זו חוויה שמזכירה עצירות,‬
‫כמו לנסוע באוטובוס של "פליקסבוס"‬ ‫בלי הפסקות,‬
‫עם נהג שאוהב רגאטון.‬
‫ואת צריכה לשבת שם‬ ‫ולהקשיב ל"משוגעת משוגעת…"‬
‫די!‬
‫כמה משוגעת את יכולה להיות?‬
‫אם את משוגעת, ברור שאת כבר שם.‬
‫אבל לא, לא מספיק להיות משוגעת רק פעם אחת.‬
‫את רוצה להיות משוגעת משוגעת.‬
‫את רוצה להיות מעבר למשוגעת שוב ושוב.‬
‫מה כבר יכול להיות משוגע כל כך?‬
‫לעזור לסבתא עם המחשב שלה? לשלם מסים?‬
‫ללכת לאספת דיירים בלי נשק?‬
‫מה?‬
‫כל הכבוד!‬
‫יחד עם זאת…‬
‫אני חייבת לומר,‬
‫יש בתהילה דברים חיוביים.‬
‫אתם מבינים,‬
‫מקבלים דברים בחינם כמו…‬
‫חולצות, קרם לחות, תה להרזיה…‬
‫לא שאני זקוקה לזה.‬
‫בנוסף, מזמינים אותך‬ ‫להתארח בתוכניות טלוויזיה‬
‫באמצעות מיילים מחמיאים מאוד.‬
‫אני זוכרת מייל שקיבלתי פעם. "היי, מיקלה.‬
‫אנחנו ממש אוהבים את העבודה שלך,‬
‫אנחנו מעריצים אותך, את מודל לחיקוי.‬
‫אנחנו רוצים שתדברי על משהו שקרוב ללבך.‬
‫אנחנו רוצים שתתארחי בתוכנית‬ ‫ותדברי על העובדה‬
‫שאף שאת לא רזה כמו מקל,‬
‫את ממשיכה לחיות את חייך ולעשות את שלך."‬
‫כשקראתי את המייל הזה, בראש שלי,‬
‫שמעתי אותו במבטא המקומי של השולחת,‬
‫כותבת התוכנית הזאת.‬
‫אני אוהבת את המבטא שלה‬ ‫ואת העיר שהיא באה ממנה…‬
‫"היי, מיקלה!‬
‫את אלופה!‬
‫תקשיבי, רוצה לבוא לתוכנית שלנו‬
‫ולדבר על כך שלמרות שאת גוש של שומן,‬
‫את מסרבת לירות לעצמך בראש‬ ‫בסגנון קורט קוביין?‬
‫אלופה!‬
‫תקשיבי,‬
‫היי,‬
‫אל תדאגי. אם תבואי לתוכנית שלנו,‬
‫יש לנו מזנון.‬
‫והכול בחינם,‬ ‫ויש את כל הדברים שאת אוכלת ברומא,‬
‫כל הפחמימות.‬
‫ורק כדי לוודא שאנחנו באותו ראש,‬
‫הנה צילום של קולגה שלך, בומבולו!"‬
‫תבינו,‬
‫אני לא שומרת טינה.‬
‫אז כתבתי בחזרה, "תודה, מריה גרציה היקרה.‬
‫אשמח מאוד להתארח בתוכנית‬
‫ולדבר בפתיחות על המאבק שלי,‬
‫מידת השמלה שלי.‬
‫אבל עלייך להבין שעל אף הנכות הזאת,‬
‫אני עושה הרבה דברים אחרים.‬
‫אני יוצאת מהבית בלי להתבייש.‬
‫מדי פעם,‬
‫אני אפילו לובשת חולצות‬
‫עם שרוולים קצרים.‬
‫ואני מצליחה לעבור בדלת.‬
‫נכון שמדי פעם חסמתי אולי‬
‫את תעלת סואץ, מבלי משים.‬
‫אבל יש עניין אחד.‬
‫כשאני לבד בבית, בלילה,‬
‫אני רוקדת קצת, ובאמצעות שפשוף הירכיים שלי‬
‫אני יכולה להדליק את הקמין.‬
‫האח הידד, מריה גרציה.‬
‫אלופה! אנחנו מתים על תכסיס האש שלך.‬
‫בואי ל"גוט טאלנט" האיטלקי!‬
‫לא, תודה. אחזור לחברים שלי,‬
‫אנשי 'חיי במשקל 270 ק"ג'."‬
‫אבל אני מודה לה.‬
‫היא תיארה אותי כ"לא רזה כמו מקל"‬
‫במקום להשתמש במונח שאני שונאת,‬
‫"מלאה".‬
‫אני מתארת לעצמי שאומרים את זה כך.‬
‫מלאה.‬
‫לנעול את המקררים.‬
‫המלאים באים.‬
‫היחס בין "מלאה" לאופנה הוא‬
‫כמו היחס בין העונה האחרונה‬ ‫של "משחקי הכס" לסדרות טלוויזיה.‬
‫המונח "מלאה" מייצג‬
‫כל מה שבאופנה מעדיפים לשכוח, כמו "קרוקס"‬
‫ואיך נעמי קמפבל‬ ‫הכניסה מכות לעוזריה האישיים.‬
‫הלכתי פעם לחנות מפעל.‬ ‫אבל עשיתי גם הרבה דברים טובים.‬
‫אני זוכרת את השלט "מידות למלאים"‬ ‫שנכתב באותיות אדומות בוהקות,‬
‫עם לפידים משני הצדדים,‬ ‫ואפשר היה לשמוע תופים.‬
‫בסגנון פארק היורה. פארק היורה למלאים.‬
‫היו שם המון אנשים מלאים‬ ‫ששוטטו כשהם מביטים ברצפה.‬
‫ובצד השני של הגדר‬
‫היו כמה אימהות רזות כמו מקל‬
‫שאמרו לצאצא המושלם שלהן,‬
‫"תראה אותם.‬
‫הם נעים בלהקות.‬
‫והמלאות…‬
‫אימא!‬
‫כל הנשים האלו בהיריון?‬
‫אני פוחד!‬
‫לא, ילדי, הן לא בהיריון. הן מלאות.‬
‫תראה אותן.‬
‫תראה, מאכילים אותן.‬
‫הצוות יוריד מלמעלה תיש‬
‫שרוכב עליו בעל תואר במדעי הרוח.‬
‫לא! בבקשה!‬
‫לא סיימתי את הדוקטורט שלי‬
‫על הקשר בין מנצוני לדזרוקלקארה!‬
‫לא!"‬
‫ואז,‬
‫הנשים המלאות האלו נאלצו‬
‫להסגיר את עצמן לידי המוכרת ולהגיד,‬
‫"אני מחויבת על פי חוק להצהיר‬ ‫שאני מידה 14 אמריקאית.‬
‫בטח. לכי לשם.‬
‫שם, למקום שהכבוד הולך למות בו, כן.‬
‫כן, למקום ששום אופנה לא תוכל לעזור לך בו."‬
‫זה הפילוג האמיתי, מבינים?‬
‫זה כמו נהר האכרון לבחורות חתיכות.‬
‫מצד אחד, נשים רגילות,‬ ‫בנות רזות כמו מקל ובעלות זכויות…‬
‫טוב, זאת איטליה, אז משהו דמוי זכויות.‬
‫ובצד השני,‬ ‫נערות מלאות שנאלצות לציית לטקסים‬
‫כמו ללכת הלוך ושוב בין חדר ההלבשה לראי‬
‫כשהן ממלמלות מנטרות מעודדות‬ ‫שהן לא מאמינות בהן, כמו,‬
‫"אני אוהבת את עצמי בכל מצב.‬
‫יש לי אישיות נהדרת.‬
‫החלום שלי הוא‬ ‫לגלם את החברה של הנערה החתיכה‬
‫בסדרת טלוויזיה.‬
‫אני השמנה עם הפנים הנעימות‬
‫שאוהבת מחשבים ואת מרסל פרוסט."‬
‫למלאות אין יותר שמות רגילים‬
‫כמו סרינה או לוצ'אנה. לא.‬
‫השמות שלהן צריכים לשקף איכשהו‬ ‫את הגודל שלהן.‬
‫אז יש לוצ'אנה הגדולה,‬ ‫סרינה הגדולה, מריה ויטוריה הגדולה,‬
‫מיקלה הגדולה, מנואלה הגדולה.‬
‫והן צריכות לעמוד בלי לזוז‬
‫כשדמויות אחרות, נוכלי מסים או רוצחים,‬
‫אבל תמיד רזים כמו מקל,‬ ‫עוצרים לידן ואומרים,‬
‫"את אוהבת לאכול, מה?"‬
‫הנשים הרזות כמו מקל פוחדות נורא‬
‫להיהפך למלאות אם יאכלו משולש פיצה.‬
‫כאילו, פיצה…‬
‫ואז, כמו מינוס, מופיע ד"ר נובזרדאן.‬
‫"ג'וליה!‬
‫את במרחק שני חטיפי שוקולד מאזור המלאות.‬
‫אבל ד"ר, אני בגובה 1.70 מטרים‬ ‫ושוקלת 70 ק"ג!‬
‫עוד כמה זמן את מקווה לחיות?‬
‫את רוצה לגמור כמו השחקנית ההיא,‬ ‫שלא רזה כמו מקל,‬
‫שמתפרנסת משפשוף ירכיה‬ ‫ב"גוט טאלנט" האיטלקי?‬
‫אני רושם לך דיאטה מרובת חלבונים,‬
‫עם ספירולינה וחזזית,‬
‫ודברים ירוקים אחרים מספרי הלימוד בתיכון."‬
‫זהו עולם המלאים.‬
‫בנוסף, יש את סיוט דימוי הגוף החיובי.‬
‫את חייבת לאהוב את עצמך בכל מחיר,‬
‫גם אם את עגולה מטבעך,‬
‫אחרת את טיפשה, שטחית, מלשינה,‬
‫ומגיע לך לשתות רוש ולמות.‬
‫זאת אומרת,‬
‫החיים הם לא כל כך שחור ולבן.‬
‫זה לא עובד ככה.‬
‫את לא יכולה לאהוב את עצמך כל הזמן.‬
‫לפעמים אני מרגישה כמו ביונסה‬ ‫ולפעמים כמו מאגאלי.‬
‫זאת הבדיחה שהפכה אותי למפורסמת‬
‫בכל מחנות הגולאג בעולם.‬
‫ונחשו מי לא נעלב? מאגאלי.‬
‫הוא ידע שזו השוואה לחיוב.‬
‫בואו ניפטר מעניין המלאות הזה.‬
‫זאת בסך הכול תווית והיא גם עלובה.‬
‫האם כולנו צריכים להתאים‬ ‫למערכת הגדרות נוקשה?‬
‫הרשו לי לשאול אתכם,‬
‫מי קבע את זה?‬
‫אתם רוצים להגדיר אותי?‬
‫בסדר, תהיו אמיצים.‬
‫תקראו לי שמנה,‬ ‫אבל אל תתייחסו אליי כמו לטיפשה.‬
‫כי אז זכותי להרביץ לכם.‬
‫נשמע הוגן.‬
‫הוגן מאוד. נכון?‬
‫בראבו, גברת. בואי נרביץ לכולם.‬
‫כשנפטרים סוף סוף מהתווית הזאת,‬
‫מקבלים תווית אחרת.‬
‫לא יודעת, אומרים שאת "קשוחה".‬
‫בכל פעם שאישה משיגה משהו, היא קשוחה.‬
‫למה? מהי, קרטון? עוגייה יבשה?‬
‫מה עושה אישה קשוחה?‬
‫היא בועטת בדלת בלי לבכות?‬
‫היא מצליחה למצוא את המפתחות בתיק?‬
‫היא יכולה ללכת לבד לשירותים?‬
‫היא משהו טוב שאינו באריזה יפה?‬
‫בכל פעם שאני קוראת חדשות כמו,‬
‫"זוהי קטרינה,‬
‫בחורה קשוחה שהגשימה את חלומה להיות יזמית",‬
‫ואז, בצילום, אני רואה את המסכנה הזאת‬ ‫בלי שם משפחה,‬
‫מחוצה בין "המתכון היומי"‬
‫ללוטי, נקבת אריה הים המתוקה‬ ‫ששרה את ההמנון הצרפתי בעזרת הסנפירים.‬
‫מתחרים ארורים!‬
‫לסיכום, לא קל להיות בחורה בעולם של היום.‬
‫דבר נוסף שאני שומעת לעתים קרובות זה,‬
‫"איך את מצליחה בתחום הזה‬
‫למרות שאת אישה?"‬
‫מה הקטע של הרחמים?‬ ‫מה אתם חושבים שאני, פושטת יד?‬
‫בסדר, תנו לי חמישה אירו‬ ‫כדי שאוכל לקנות תחבושות רב-פעמיות.‬
‫אני בת 34 שרשומה במע"מ.‬
‫הרווחתי את הזכות‬ ‫לא להסתובב עם ישבן אדום וצורב.‬
‫אתם לא חושבים כך?‬
‫זאת אומרת…‬
‫טוב…‬
‫מספיק לדבר על נשים.‬
‫אני צודקת?‬
‫מה הנשים רוצות בכלל? זכות הצבעה?‬
‫באמת, מרלין?‬
‫אל תגזימי.‬
‫בואו נדבר על קבוצה של אנשים‬ ‫שיש להם חיים הרבה יותר קשים.‬
‫קבוצה של אנשים שחיים בשולי החברה.‬
‫קבוצה שבאמת לא נותר לה כוח יותר.‬
‫בואו נחזיר להם את הקול שלהם.‬
‫גברים לבנים סטרייטים.‬
‫נותרו מעטים מאוד.‬
‫מעטים מאוד.‬
‫איפה הם?‬
‫יש כאן כאלו הערב?‬
‫תרימו את היד.‬
‫אני לא מיקלה מורג'ה.‬
‫שתי ידיים?‬
‫אתה שווה פי שניים?‬
‫היית בצ'רנוביל?‬
‫בואו נספור אותם.‬
‫אחת, שתיים, שלוש…‬
‫אמרתי לך!‬
‫בחורים.‬
‫מה קרה לכם?‬
‫קטנים מסכנים.‬
‫אתם בגודל כזה.‬
‫כל כך חסרי חשיבות.‬
‫איך? שלטתם בעולם פעם.‬
‫הייתה לכם אימפריה שהשמש לא שקעה בה לעולם.‬
‫כמו קרל החמישי.‬
‫עכשיו אתם נעלמים.‬
‫אתם כמו פרוסיה.‬
‫כמו הדינוזאורים.‬
‫כמו "בלוקבאסטר".‬
‫נכחדים כמעט.‬
‫בדיוק. ישלחו אתכם לשמורות טבע.‬
‫אחר כך יפיקו סדרת טלוויזיה,‬
‫"הסטרייטים המהלכים".‬
‫איפה…?‬
‫"הסטרייטים המהלכים",‬
‫שפונים לנשים בצורה כזאת.‬
‫"תקשיבי לפודקאסט שלי!‬
‫האמת, שאת די שווה.‬
‫כולם נעלבים כל כך מהר!"‬
‫ישלחו אתכם לשמורות ויתקינו שלט קטן,‬
‫"גברים לבנים סטרייטים".‬
‫הראשון שידבר יהיה נשמה אמיצה,‬
‫מרקו מונטמאניו.‬
‫"התעוררתי יום אחד‬
‫עם משהו ענק מתחת לסדינים.‬
‫זה היה האגו שלי.‬
‫אז באתי לכאן כדי לחוות את הריגוש‬ ‫שבחוויה חדשה,‬
‫להיות הטועה."‬
‫אבל אל תדאגו, בחורים, זה ייגמר בקרוב.‬
‫בקרוב יתחילו לכתוב עליכם מאמרים,‬
‫"זהו מרקו, בחור קשוח.‬
‫שהולך לעבודה כל יום בלי להטריד נשים."‬
‫תווית נוספת שמלבישים עליי לעתים קרובות‬ ‫היא "קומיקאית צעירה".‬
‫אני בת 34.‬
‫חתיכת אוקסימורון.‬
‫זהו, שומעים רק צרצרים.‬
‫אבל אני שמחה שמצאתי תהילה בגיל 34‬
‫כי בגילי,‬ ‫יש אחריות רבה יותר בכל הקשור לכסף.‬
‫את קונה משככי כאבים,‬
‫תוספי תזונה,‬
‫נעלי בית אורטופדיות.‬
‫יש לי כף רגל קמורה.‬
‫כשמתפרסמים בגיל 20,‬
‫מבזבזים את כל הכסף על קוקטיילים.‬
‫אני שותה קוקטיילים כשאני לוקחת‬ ‫ולריאן ותרופות נוגדי דלקת.‬
‫אבל למען האמת,‬
‫לא היה קל להסתגל לחיים כאדם מפורסם,‬
‫בעיקר בגלל המשפחה שלי.‬
‫כשנולדים למשפחה קתולית,‬ ‫צבאית, בת מעמד הביניים,‬
‫יש לכך יתרונות רבים, כמו פיכחון.‬
‫סגנון.‬
‫טעם טוב. הגינות.‬
‫אבל יש גם דברים נוספים,‬
‫כמו חרדה, התקפי פניקה,‬ ‫אשמה קתולית, תחושה של אבדון מתקרב.‬
‫הוותיקן, למעשה,‬ ‫אבל בלי הדברים האהובים עליי,‬
‫כמו מחילה, כסף,‬
‫גלימות שאפשר להשתין בהן מבלי שאיש ישים לב.‬
‫וחניתות המדע הבדיוני האלו‬ ‫שאנשי המשמר השווייצרי נושאים.‬
‫אבל אם חוזרים למשפחה שלי,‬
‫הסיבה שלא התמודדתי היטב‬ ‫עם התהילה החדשה שלי היא‬
‫שהיה רק חוק אחד.‬
‫פחד אלוהים.‬
‫זה היה ביטוי המפתח שלנו.‬
‫"לעולם אל תהיי מאושרת,‬
‫לעולם אל תיהני מהדברים הטובים שיש לך,‬ ‫גם אם קרעת את התחת,‬
‫אחרת אלוהים יראה אותך ויעניש אותך."‬
‫כן, הוא בטוח ימצא אותנו בבלדואינה.‬
‫בצפון רומא, בשנות ה-90.‬
‫תדמיינו את זה…‬
‫תדמיינו את אלוהים בעצמו.‬
‫מנכ"ל העולם אומר, "בסדר, שרפים,‬
‫תנו לי את הקלסר החום, זה של כדור הארץ.‬
‫בואו נראה…‬
‫מלחמת המפרץ.‬
‫זה היה רע.‬
‫אבל למערב יש צרכים. הלאה.‬
‫ברית מדינת המאפיה.‬
‫לא טוב,‬ ‫אבל יצאה מזה סדרת טלוויזיה טובה. הלאה.‬
‫מה?‬
‫מיקלה ז'ירו הצעירה‬ ‫מרוצה מהציון שלה במתמטיקה‬
‫והיא חוגגת בכריך מורטדלה?‬
‫פיטר, תן לי את השוט!‬
‫תפסתי אותך!‬
‫תפסתי אותך, שמנה קטנה!‬
‫אשלח לך חיים שלמים של תה צמחים להרזיה‬
‫וכדורים קפואים של תרד וגבינה‬
‫שהבייביסיטר שלך לעולם לא תפשיר כמו שצריך‬
‫כי לא אכפת לה!"‬
‫ו…‬
‫כשאלוהים לא הספיק,‬
‫הסבתות שלי שלפו את השחקנית הראשית,‬
‫את מריה הקדושה.‬
‫כן, הן סחטו אותי‬ ‫באמצעות פסלים של מריה הקדושה.‬
‫הן הכירו את כל פסלי מריה הקדושה.‬ ‫הן היו מומחיות בזה.‬
‫הן היו אומרות,‬
‫"בסדר, מיקלה.‬
‫היום סירבת לתרגל את היציבה שלך‬
‫כשאת מאזנת על ראשך את המילון הכי כבד‬
‫במקום לחבוש מסננת.‬
‫זה היה חטא בעל טעם לוואי מר,‬
‫וזה גרם לגבירתנו מצ'יוויטווקיה לבכות".‬
‫פעם זאת הייתה גבירתנו מלורטו,‬ ‫ופעם זאת הייתה גבירתנו מפומפיי.‬
‫ככל שהחטאים שלי היו חמורים יותר,‬
‫הפסלים היו בינלאומיים יותר.‬
‫כמו גבירתנו מצ'סטוחובה,‬
‫או גבירתנו מלורד.‬
‫זאת הייתה "מריה הקדושה ללא גבולות".‬
‫מן הסתם, מריה הקדושה ציפתה‬
‫שנתלבש בצורה מסוימת.‬
‫נולדנו למשפחה רומאית ממעמד הביניים,‬
‫אז אחותי ואני‬ ‫לבשנו שמלות פינאפור יקרות נורא,‬
‫חולצות קטיפה,‬
‫נעלי עור שטוחות.‬
‫לא היינו ילדות קטנות,‬
‫היינו שתי סוכנות ביטוח צעירות.‬
‫מריה הקדושה ציפתה ממני גם שאשתתף בספורט‬
‫שתואם לאהבתי הראשונה,‬
‫נקניק האם.‬
‫אהבתי האם ושיחקתי עם ילדים אחרים.‬
‫טוב, לא ממש שיחקתי איתם.‬
‫זאת אומרת,‬
‫הייתי מרביצה להם.‬
‫ומפני שהייתי ילדה שמנה ותוקפנית,‬
‫הוריי החליטו לרשום אותי לחוג‬
‫שיעודד את הכישרונות הטבעיים שלי.‬
‫בלט.‬
‫כמובן.‬
‫בני זונות.‬
‫ואחרי…‬
‫אחרי חודשים רבים של שיעורי בלט,‬
‫הייתי עדיין שמנה ותוקפנית אבל בחצאית טוטו.‬
‫כשהרבצתי להם.‬
‫ההורים שלי רצו שאחותי ואני‬
‫נעשה הכול יחד,‬
‫אבל היא על הרצף האוטיסטי.‬
‫אחותי אומרת כל מה שעולה בדעתה.‬
‫אין לה מסננים, אין לה פחד.‬
‫היא אומרת לאנשים ללכת לעזאזל,‬ ‫מי שזה לא יהיה.‬
‫היא עושה כל מה שאנחנו רוצים לעשות,‬
‫אבל רק ויטוריו סגארבי מרשה לעצמו.‬
‫לסיכום,‬
‫לא היה לי קל ללמוד בלט עם הילדות המקומיות,‬
‫כי הן היו ההפך הגמור מאיתנו.‬
‫רזות, מושלמות, שופעות ביטחון עצמי,‬
‫אלגנטיות ומפונקות נורא.‬
‫כל כך מפונקות עד שהן היו מגיבות בגועל‬
‫אם אימא שלהן הייתה קונה להן‬ ‫חיקוי של ברבי במקום ברבי המקורית.‬
‫"מריה ויטוריה, אנחנו ב-1994.‬ ‫הממשלה חשפה שחיתות קשה,‬
‫ואימא קנתה לך את הבובה הזאת.‬
‫אבל היא אוהבת אותך בכל מקרה.‬
‫תהיי בטוחה בזה.‬
‫אימא, יש שני דברים בטוחים.‬
‫כשאהיה גדולה, גם אני לא אשלם את המסים שלי,‬
‫ואכלא אותך לבית אבות בנפת ריאטי."‬
‫אז…‬
‫אתם יכולים לשער בנפשכם‬ ‫איך היה לגדול עם ילדות כאלו,‬
‫שכעת גדלו להיות…‬
‫הן נהפכו ל…‬
‫לא. הן…‬
‫הן זונות.‬
‫הן…‬
‫זונות.‬
‫הן…‬
‫זונות.‬
‫שיעורי הבלט היו מורכבים מבחינתי.‬
‫אחותי הייתה ממש נחושה.‬ ‫היא הייתה "ברבור שחור".‬
‫"אני אהיה רקדנית מקצועית!"‬
‫ואני פשוט…‬
‫התגלגלתי.‬
‫כמו גולה על שולחן נטוי.‬
‫לא רקדתי.‬
‫ערכתי ניסויים בפיזיקה.‬
‫פעמים רבות נדרשנו לבצע תרגיל אחד מסוים‬
‫שהיה מעבר מנקודה לנקודה בצעד כלשהו.‬
‫קראתי לו, "הירושימה האישית שלי".‬
‫הבנות האחרות היו עושות את זה כך.‬
‫את אדירה!‬
‫ואני הייתי כך.‬
‫התכווצה לי הרגל.‬
‫אני הייתי כך.‬
‫"המורה, אני לא יכולה!" והבנות האחרות…‬
‫"קווין, אתה מה שהמורה קוראת לו לא יוצלח.‬
‫העוזרת הפיליפינית שלי‬ ‫רוקדת יפה יותר ממך."‬
‫בחדרי ההלבשה, הן ניסו להיות נחמדות.‬
‫הן ראו שאחותי ואני שונות,‬
‫אז הן היו אומרות דברים כמו,‬
‫"אתן נכות?"‬
‫והייתי עונה,‬ ‫"לא, יש לי רק זרועות שמנמנות."‬
‫אחותי הייתה אומרת לה ללכת להזדיין.‬
‫למען ההגינות, אם אדם זר אומר לכם משהו כזה,‬
‫זכותכם המלאה לעשות את זה.‬
‫אחותי מקבלת קצבת נכות, אבל מגיעה לה מדליה.‬
‫האשטאג-ממשלת-איטליה, תחשבו על זה!‬
‫לא, תתעלמו מזה. המשיכו לשלוח כסף.‬
‫העניין הוא,‬
‫שהמצב לא היה טוב. לא נולדנו להיות רקדניות.‬
‫לאחותי ולי הייתה קואורדינציה‬
‫כמו למטבח זול שהוזמן מקטלוג.‬
‫מסיבה כזו או אחרת,‬
‫המורה שלנו אמרה לנו להישאר מאחור,‬
‫והצדיקה את החלטתה בכך שאנחנו גבוהות.‬
‫בשורה האחרונה היינו רק שתינו,‬
‫קצת אבק,‬
‫הגביע הקדוש,‬
‫אלביס,‬
‫הסרטים של ביל קוסבי,‬
‫והמחברת של פאולו בורסלינו.‬
‫היה לי תחושה שזה לא הולך טוב‬
‫אחרי כמה הערות מעורפלות.‬
‫המורה לבלט‬
‫אמרה לאבי, "תשמע, מר ז'ירו,‬
‫אני לא רוצה להבהיל אותך,‬
‫אבל הבנות שלך הן הכי שמנות בכיתה.‬
‫מיקלה במיוחד.‬
‫אולי כדאי שהיא תנסה שחייה,‬
‫אתלטיקה,‬
‫היאבקות יוונית-רומית,‬
‫או היאבקות מקצועית".‬
‫לא אבזבז זמן לדבר על זה.‬
‫זאת אומרת, אני מצלמת ספיישל משלי,‬
‫כולנו כאן יחד לכבודי.‬
‫אני מופיעה על שערי כתבי עת. מה אכפת לי?‬
‫זה לא שאני עדיין מתעסקת בזה ושומרת טינה…‬
‫אבל לכי תזדייני, המורה פינה!‬
‫בראבו!‬
‫לכי תזדייני.‬
‫זין עלייך, המורה פינה!‬
‫לכי לעזאזל, המורה פינה.‬
‫לכי להזדיין.‬
‫בדיוק כך.‬
‫טוב.‬
‫תבינו,‬
‫אני פוחדת שישפטו אותי.‬
‫והכוונה לכל אחד.‬
‫אני פוחדת במיוחד מהשיפוטיות של אימא שלי.‬
‫היא כאן?‬
‫אמרתי לאימא שלי,‬
‫"אימא, אולי תבואי להופעה שלי?‬
‫כמה זמן זה? שעה? רק את? כמה משעמם! ‬
‫אימא, אני בשער של "ואניטי פייר".‬
‫אז מה?‬
‫אימא, נבחנתי לתוכנית קומית בטלוויזיה.‬
‫זה עשוי לשנות את חיי.‬
‫הבאתי לך את הטופס‬
‫להגשת מועמדות כשומרת במוזאון האזורי‬
‫באריצ'ה."‬
‫ואבא שלי,‬
‫"לא, אהובתי, היא לא יכולה.‬ ‫היא תצטרך לשאת אקדח?"‬
‫בכל פעם שאבי רואה אותי על הבמה,‬ ‫הוא אומר שאני עושה מעצמי צחוק.‬
‫ככה חינכו אותנו באיטליה.‬
‫באמצעות תזונה של שליטה והערכה עצמית.‬
‫הרשו לי להגיד לכם.‬
‫לו אמי הייתה ראש משפחת קרדשיאן,‬
‫הן לא היו משיקות אופנת לבני נשים,‬
‫תכשיטים או בשמים.‬
‫הן היו פותחות חנות קטנה‬ ‫לתחתונים לבנים פשוטים במוליזה.‬
‫לאימא שלי יש הרגל כזה.‬
‫היא ממשיכה לשלוט בי‬
‫כאילו היא אלוהים,‬ ‫או ביל גייטס, או צוקרברג.‬
‫תבינו, אימא שלי פוחדת משני דברים.‬
‫שאמות או שאכנס להיריון.‬
‫כשהייתי מתבגרת,‬
‫הלכתי פעם ברחוב שקט ברומא,‬
‫מסוג הרחובות שרואים בהם‬
‫רק זונות וסוחרי סמים.‬
‫דיברתי עם בחור סקסי אקראי כלשהו‬
‫על המתחים במזרח התיכון.‬
‫"הייתי יכלה לגרד פרמזן על השרירים שלך."‬
‫רינג רינג!‬
‫"באיזו שעה את חוזרת?"‬
‫קפאתי.‬
‫מאז יצא לי שם של‬ ‫"דיוויד קופרפילד של הזקפות".‬
‫אימא שלי הייתה מתקשרת גם כשהייתי בחופשה,‬
‫כי הפשע לא ישן לעולם.‬
‫נהגנו לבלות את חופשות הקיץ‬ ‫באתר נופש בקלבריה.‬
‫היינו מגיעים לשם מותשים‬
‫כי אימא הייתה נוהגת‬ ‫במהירות מרבית של 40 קמ"ש,‬
‫ומתמקמת בין שתי משאיות,‬ ‫"כדי שנהיה בטוחים".‬
‫הנהיגה שלה‬
‫יצרה מתח‬
‫עם נהגי המשאיות,‬
‫שהיו משליכים עלינו את קלפי התפילות שלהם.‬
‫הם היו מורידים אותם מהחלון‬
‫ומשליכים אותם לעברנו.‬
‫אבי היה אומר, "יקירה, את לא יכולה לנסוע‬ ‫קצת יותר מהר? אידיוט שכמוך!‬
‫אל תריב איתו, אלפרדו. הוא חבר."‬
‫היא מעולם לא ראתה אותו קודם.‬
‫צריך להבין,‬ ‫באתרי החוף באיטליה מבלות הילדות‬
‫האיטלקיות העשירות ביותר.‬
‫אי לכך, המפונקות ביותר,‬
‫המנוולות ביותר.‬
‫הייתה שם אנדריאה, בת 16, מבנוונטו,‬
‫שהתהדרה בתיק של "פנדי".‬
‫ויטוריה, החתיכה מוורונה, שהשיער שלה מרשרש.‬
‫ואני.‬
‫שיער מקורזל, שד אחד, פלטה על כל השיניים.‬
‫ציור של פיקאסו.‬
‫הרגשתי חסונה ובטוחה בעצמי‬
‫כמו כל מבנה אחר שנבנה בכספי ה"קאמורה".‬
‫בסופו של דבר,‬
‫היה מגיע ערב הדיסקו של בני הנוער.‬
‫הוא היה מתחיל ב-22:00.‬
‫מצאתי בתוכי משהו שמזכיר אומץ‬
‫לא לפני 23:40.‬
‫אמרתי לעצמי, בשלב כלשהו,‬
‫"הגיע הרגע שלי.‬
‫אלו חיי.‬
‫אני אשתולל.‬
‫על רחבת הריקודים".‬
‫הורדתי את הפלטה.‬
‫נפטרתי מהסווצ'ר שקשרתי מסביב למותניים‬ ‫כדי להסתיר את התחת.‬
‫אגב, היו 40 מעלות בערך.‬
‫ואחרי שנים של שיעורי בלט,‬
‫עליתי בחושניות לרחבת הריקודים.‬
‫ראיתי את הבחור הכי חתיך בחבורה מתקרב אליי.‬
‫גוף שרירי מבריאנצה.‬
‫בן 17, גבוה, חולצה לבנה,‬
‫שיער משוך לאחור,‬
‫ועם מכשיר "נוקיה" שמאפשר לצלם. ב-2004.‬
‫הוא היה אילון מאסק.‬
‫הוא הלך לעברי.‬
‫לא האמנתי שהוא בא לדבר איתי‬
‫ולא עם ויקטוריה, החתיכה מוורונה.‬
‫לא האמנתי!‬
‫הוא התקרב.‬
‫ואני…‬
‫והוא אמר, "מיקלה".‬
‫ואני, "כן?‬
‫"אימא שלך כאן."‬
‫הדי-ג'יי ניגן את "כרמינה בוראנה".‬
‫הרמתי את מבטי וראיתי אותה.‬
‫אמי, לבושה בכתונת לילה,‬
‫ומנופפת בנעל בית‬
‫כמו ניקיטה חרושצ'וב באו"ם בניו יורק.‬
‫"מתי את חוזרת הביתה?"‬
‫שאר בני הנוער במועדון מסתכלים…‬
‫אז אמרתי, "אל תדאג.‬
‫אעמיד פנים שאני הולכת הביתה‬ ‫ואז אתגנב החוצה ואחזור".‬
‫אז הלכתי הביתה,‬
‫והשארתי מאחור מאורה של אהבה, חיים וסמים.‬
‫כך אני רשומה ב"לינקדאין", אגב.‬
‫אז תבינו, גדלתי עם חרדה משתקת.‬
‫אני תמיד פוחדת שפתאום, ללא אזהרה,‬
‫אימא שלי תופיע ותצעק,‬
‫"צדקתי! דיברת במשך שעה!‬
‫הגברת הזאת מתה משעמום!"‬
‫זה הפחד הכי גדול שלי.‬
‫הלוואי שלא היה לי אכפת.‬
‫בעידן הזה של כללים ותוויות,‬
‫הלוואי שלא היה לי אכפת ויכולתי לומר…‬
‫"אישה צעירה, קשוחה, שאינה רזה כמו מקל,‬
‫לא יפה אבל בעלת פנים נעימות,‬
‫יזמית בזכות עצמה שמשפשפת את ירכיה‬
‫ב"גוט טאלנט" האיטלקי."‬
‫אלו חיים לא קלים.‬
‫הלוואי שהיה לי הכוח‬ ‫לא להתייחס לדעתם של אחרים.‬
‫כלומר, אנחנו ב-2022.‬
‫אבל כפי שאתם מבינים,‬
‫אין לי את הכוחות הדרושים.‬
‫היחידה שיש לה היא כריסטינה , אחותי,‬
‫כי יש לה תסמונת אספרגר.‬
‫אני לא יודעת כמה אתם יודעים על אספרגר.‬
‫אני לא ידעתי מה זה,‬
‫אז ב-2006 פניתי למקור ידע אמין,‬
‫תשובות מ"יאהו!"‬
‫ג'ובאנה מפורדנונה ענתה,‬
‫"כן, החתול שלי סובל מזה.‬
‫הוא הקיא כדורי פרווה במשך ארבעה ימים‬
‫בעודו צופה בתוכניות הבוקר,‬ ‫אבל הוא בסדר עכשיו."‬
‫למעשה, תסמונת אספרגר‬
‫שונה מאדם לאדם.‬
‫במקרה של אחותי,‬
‫זה מתבטא בהעדר מסננים.‬
‫היא כמו תינוקת גדולה.‬ ‫היא אומרת את הדברים כמו שהם.‬
‫היא פוחדת משני סוגים של אנשים,‬
‫אנשים עניים ואנשים מכוערים.‬
‫אני יודעת.‬
‫אחותי היא נכה ימנית.‬
‫אתם מבינים,‬
‫כשהיא רואה אנשים עניים,‬
‫היא מדמיינת את היום‬ ‫שבו הוריי לא יוכלו עוד לטפל בה.‬
‫וכשהיא רואה אנשים מכוערים,‬
‫היא רואה מכוערים, זה הכול.‬ ‫הלוואי שהיה לי הסבר טוב יותר.‬
‫אז כפי שאתם יכולים לדמיין,‬
‫היה חלום לגדול לצדה‬
‫כי החיים שלי עברו ממונו לסטריאו.‬
‫לא הייתי כאן איתכם לולא היא.‬
‫לא הייתי כאן כדי לספר לכם על החרא שלי,‬
‫ולקבל על כך תשלום,‬
‫לולא היא. הייתי גדלה‬
‫להיות עורכת דין רזה‬
‫עם בעל בוגדני שאומר‬ ‫שלוש פעמים ביום שהוא אוהב אותה,‬
‫ושלושה ילדים בשם ג'יאנמריה.‬
‫והייתי אומרת, "מיקלה ז'ירו מצחיקה למדי.‬
‫לא יזיק לה להוריד 20 ק"ג",‬
‫והייתי מצביעה ל"אחים של איטליה".‬
‫זאת מי שהייתי.‬
‫אדם כזה.‬
‫ו…‬
‫אני חייבת הכול לאחותי.‬
‫אבל תבינו,‬
‫לא היה קל לגדול איתה.‬
‫כשהיא רצתה לשאול מישהו במסיבה,‬ ‫"מה אתה עושה לפרנסתך?"‬
‫החרדה שלה הפכה את השאלה‬ ‫למשהו בסגנון של…‬
‫"אתה!‬
‫אתה.‬
‫מה אתה עושה לפרנסתך?‬
‫אני מובטל כרגע.‬
‫מיקלה!‬
‫למה הבאת אותי למסיבה‬
‫שכולם בה עלובים?"‬
‫בסגנון גולדוני אמיתי.‬
‫בסגנון תאטרון המאה ה-18.‬
‫ואני…‬
‫הייתי צריכה להגיד,‬
‫"היא לא התכוונה לזה, באמת.‬
‫תאמין לי, היא…‬
‫קצת לחוצה, זה הכול".‬
‫לפעמים היא הייתה שואלת‬ ‫את החבר הכי טוב שלי,‬
‫"פרנצ'סקו?‬
‫אתה יוצא איתנו לשיט?‬
‫לא, אני לא יכול השנה.‬
‫אבא!‬
‫תבטיח לי שלעולם לא נהיה עניים כמוהו!"‬
‫פעם אחת,‬
‫חבר שלי, שלא נראה כמו אל יווני,‬
‫דפק בדלת ואחותי ניגשה לפתוח.‬
‫והיא עשתה כך.‬
‫וואו, אתה ממש מכוער!" טראח!‬
‫היא טרקה בפניו את הדלת.‬
‫אבל עשר דקות לאחר מכן הוא עדיין היה שם.‬
‫אחותי נחושה מאוד.‬
‫אם היא רוצה משהו, היא ממש רוצה.‬
‫היא כמו קים ג'ונג-און.‬
‫אפשר להשוות את האווירה בצפון קוריאה‬
‫לאווירה בבית שלנו‬
‫בכל פעם שאכלנו צוהריים יחד.‬
‫פעם אחת, בחג הפסחא,‬ ‫נסענו לחוות נופש בטוסקנה.‬
‫הייתי כל כך גאה שהזמנתי מקום קטן ומבודד,‬
‫בתוך הקמין, למען האמת.‬
‫בסופו של דבר, הגענו לקינוח‬
‫ללא פגע.‬
‫המקום היה כל כך שליו. ואז, ילדה.‬
‫ילדה ארורה‬
‫קמה‬
‫והתחילה לשיר ככה.‬
‫וכולם אמרו, "או..."‬
‫זאת אני.‬
‫ואבא שלי.‬
‫אימא שלי. ואחותי…‬
‫"אני רוצה לשיר.‬
‫לא. לא, יקירתי.‬
‫אין צורך לשיר, באמת.‬
‫יש לך כל כך הרבה כישרונות.‬
‫היא רק ילדה.‬
‫את לא צריכה לגבור עליה. תני לה לשיר."‬
‫ואחותי אמרה, "בסדר".‬
‫והילדה…‬
‫ואחותי…‬
‫הייתם חושבים‬
‫שכולם בחדר יעשו…‬
‫לא.‬
‫האנשים היו מבועתים.‬
‫הגברת שמאחוריי…‬
‫בעלה…‬
‫הצלי בצלחת שלהם…‬
‫ואז הגעתי לגיל ההתבגרות.‬
‫כמתבגרת, הייתי קמה ומצהירה,‬
‫"אני חיה!‬
‫למרבה הצער".‬
‫האויב הראשי שלי היה הראי.‬
‫הייתי צופה במשאיות בכביש‬
‫בלב מלא תקווה, לא פחד.‬
‫ו…‬
‫תבינו, באותה תקופה,‬
‫נהגתי לבלות את חופשות הקיץ שלי‬
‫במקום סנובי מחוץ לרומא,‬
‫שהיו בו ילדים מגניבים וסנובים‬ ‫שהתחלקו לקליקות קטנות.‬
‫ואני הייתי מתחבאת בין השיחים‬
‫כמו איזה חשבון בנק בפיג'י.‬
‫אבל אחותי הייתה אומרת,‬
‫"חבר'ה!‬
‫רוצים להכיר את אחותי? הנה היא!‬
‫מיקלה!‬
‫רוצה להיות חברה שלהם?‬
‫חבר'ה, אחותי ממש מצחיקה!‬
‫מיקלה!‬
‫עשית במכנסיים?"‬
‫גססתי מבפנים. נרקבתי כמו הטיבר.‬
‫הייתי אומרת, "בטח.‬
‫היי, חבר'ה, זאת אני. האחות הנורמלית".‬
‫בגיל 15, זייפתי ביטחון עצמי‬ ‫של אישה בת 30 ומשהו,‬
‫למרות שלא ידעתי‬ ‫שצריך להוריד את המוליך מהטמפון.‬
‫לא קל לגדול עם אחות נכה.‬
‫זה כמו אם אחותך כוכבת רוק.‬
‫כולם מצפים ממך שתהיי משהו מיוחד.‬
‫"בסדר,‬
‫האחות הזאת נכה,‬
‫מה לגבי השנייה?"‬
‫בגיל 14, התדמית שהצגתי הייתה,‬
‫"אני לא לומדת. אני מורדת.‬
‫יש לי סווצ'ר של "נירוונה". אני ממש מורדת.‬
‫מיקלה, נכשלת במבחן במתמטיקה.‬
‫לא!"‬
‫המצב לא היה קל בשנות ה-90.‬
‫אנשים לא ממש הבינו מהי נכות.‬
‫הנכים היחידים שהם הכירו ישבו בכיסא גלגלים.‬
‫ללא כיסא גלגלים, היו מפקפקים בך.‬
‫אנשים לא שאלו אותי דברים כמו,‬
‫"מיקלה, את כל כך יפה. מה הסוד שלך?"‬
‫לא, הם היו מביטים בי ו…‬
‫"אחותך…‬
‫מה הבעיה איתה?‬
‫יש לה את זה?‬
‫יש לה תג חניה לנכים?‬
‫לא, אחותי יכולה ללכת.‬
‫איך זה יכול להיות?‬
‫אם יש לכם תג נכה, אתם ממעמד מסוים.‬
‫אתם יכולים לחנות במרכז רומא,‬
‫לקבל את המקומות הכי טובים‬ ‫בדרבי ב"אולימפיקו",‬
‫לקבל בחינם מושבים‬ ‫בשורה הראשונה ל"מונסקין".‬
‫זה כרטיס זהב!‬
‫יש לכם כרטיס זהב ואתם לא יודעים בכלל.‬
‫אתם מקבלים הנחות ב"איקאה"?‬
‫אנשים רגילים מתקשים להרכיב רהיטים,‬
‫שלא לדבר על אנשים כמו אחותך.‬
‫אתם ב"בלאק פריידיי" כל הזמן?‬
‫כרטיסים בחינם לקולנוע?‬
‫לא שאחותך מבינה סרטים.‬
‫לא, זה לא עובד ככה.‬
‫מה יש לה? היא מוגבלת?‬
‫זאת אומרת, אחרת היא לא הייתה ככה.‬
‫מה יש לה? תסמונת דאון?‬
‫היא למעלה או למטה (דאון)?‬
‫סליחה, ניסיתי להקליל את האווירה.‬
‫מה, יש לה פרכוסים?‬
‫לא.‬
‫היא "במבולאו"? מה זה "במבולאו"?‬
‫כן, במבולאו!‬
‫כמו אלו שהולכים מצחיק‬
‫ברגליים עקומות, ושרים להם,‬
‫'במבולאו, במבולאו!'‬
‫אולי זה באשמת ההורים שלכן.‬
‫את טרנסג'נדר?‬
‫לא, אין שום קשר.‬
‫אתם מלאים?‬
‫אתם יהודים?‬
‫אתם צוענים?‬
‫לא, אין שום קשר…‬
‫אבל אמרת שאבא שלך מנאפולי.‬
‫תקשיבי, שלא תעזי…‬
‫בסדר, הבנתי,‬
‫אבל הלכתם לתזונאית?‬
‫או למגרש שדים?‬
‫שלחתם אותה ל"גוט טאלנט" האיטלקי?‬
‫את יודעת מה?‬
‫כואב לי על הורייך.‬
‫הם קיבלו ילדה נכה והיה להם אומץ לנסות שוב.‬
‫ואז את הגעת. את לא בדיוק רזה כמו מקל.‬
‫בלי להעליב.‬
‫בסך הכול יש לי זרועות שמנמנות!‬
‫אל תהיי כל כך רגישה! מה אמרתי?‬
‫תקשיבי,‬
‫אתוודה על משהו.‬
‫המצב קשה מאוד.‬
‫לאבא שלי…‬
‫יש כולסטרול גבוה.‬
‫למרבה המזל, נתנו לו תג חניה לנכים.‬
‫והוא היה צריך להתעקש! לא ייאמן!‬
‫אגיד לך את האמת.‬
‫כן, אחותי חובשת מסננת על הראש."‬
‫כילדה, לא התייחסתי אליה כשונה,‬
‫אבל יכולתי לראות זאת בעיניהם של אחרים.‬
‫ראיתי את המבטים שלהם.‬
‫כשהגענו למקום כלשהו, הם היו מתרחקים.‬
‫ובשלב מסוים, התחלתי לתהות.‬
‫שאלתי, "אימא, למה אנשים מתחמקים מאיתנו?‬
‫למה לא מזמינים אותנו למסיבות?‬
‫או לארוחות ערב?‬
‫למה הם מביטים בנו כאילו אנחנו…‬
‫מפלצות?"‬
‫ואימא שלי אמרה,‬
‫"אל תדאגי, יקירתי.‬
‫את מבינה,‬
‫הראש שלנו הוא כמו סיר.‬
‫ואנחנו מכניסים לתוכו המון מידע.‬
‫אבל לאחותך אין סיר.‬
‫יש לה מסננת".‬
‫ו…‬
‫מפני שנהגתי לחבוש על הראש מסננת כמשחק,‬
‫שאלתי, "אימא, גם לי יש תסמונת כמו שלה?‬
‫לא, את סתם מלאה!"‬
‫בסדר.‬
‫אני רוצה להקדיש את המופע הזה‬
‫לאימא שלי, לסבתות שלי, לאחותי,‬
‫ולאישה שעשתה כל כך הרבה בשבילי‬
‫וראויה לאזכור מיוחד.‬
‫לכי להזדיין, המורה פינה!‬
‫לכי להזדיין!‬
‫תודה.‬
‫תרגום כתוביות: דנה סבן‬