Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Nem érem meg a 40-et.
Jó estét mindenkinek, nagy tapsot kérek!
Úgy tapsoljatok, mintha meztelen lennék!
Micsoda fogadtatás! Micsoda boldogság!
Tisztára, mint 2019-ben.
Szóval én volnék a magas és karcsú hölgy,
aki már a külföldi vezetékneve miatt is karizmatikus és titokzatos.
Bizony, én vagyok az.
Emily Ratajkowski.
Ha Wishen őt rendelnétek, pont ilyet kapnátok.
Ha meghalok, az ő fotóját kérem a sírkövemre.
Én már úgyis halott leszek.
Kit perelne be? A nem létező kölykeimet?
Amúgy fiúgyerekeket szeretnék.
Azt akarom, hogy én legyek a mindenük,
hogy imádjanak.
Mint a pasik, akik szex után ránéznek a nőre, és azt mondják,
„Sosem leszel olyan, mint anyám.”
Nem akarok lányt.
Nem kell belőlem egy vékonyabb, épelméjű másolat,
aki a férjemet nyaggatja, hogy: „Apu, veszel nekem ezt vagy azt?”
Na húzz el gyorsan dolgozni!
Nem érdekel, hogy ötéves vagy.
Éljen a női szolidaritás!
Azoknak, akik még nem ismernek,
szóval akiknek zéró humorérzékük van,
elmondom, hogy Rómában születtem, 1987. július 28-án.
Hallottatok már Rómáról?
Tudjátok, a város, ahol ha valamivel bajunk van, felgyújtjuk.
Buszokat,
régi hidakat, szemetet…
Azokat, akik képtelenek kápéval fizetni. „Kártyával fizetnék.”
„Ahogy óhajtja.”
Láthattok tévében, moziban, a neten…
Már mindenhol voltam, csak börtönben nem.
De ami késik…
Idén végre adószámot kaptam. Aranyéletem van.
Végre figyel rám az adóhatóság. Aranyélet.
Keményen megdolgoztam a hírnévért.
Elviseltem a szexuális zaklatást, és én is zaklattam másokat.
De végre elértem a céljaimat.
A Forbes Italia beválasztott a 100 legsikeresebb nő közé.
Most biztos azt gondoljátok, „Ez igen!
Büszke lehetsz magadra.
A hírnév biztos fenekestől felforgatta az életed,
és minden megváltozott körülötted.”
Hát nem.
Ha híres leszel, semmi nem változik.
Ugyanaz az utolsó szarházi vagy, csak már mindenki más is tud róla.
Az életed akkor változik meg, ha egy nap macskaként ébredsz.
Akkor viszint örülj, baszkikám!
Végre alomba szarhatsz!
Tök új életstílus.
Hullára ugyanazt csinálom, amit azelőtt.
Minden reggel felkelek, lecsekkolom magam a tükörben,
és megállapítom, hogy a hasam
már akkora, mint egy Fiat Qubo.
Tök ugyanúgy csinálok mindent,
csak lett egy csomó, új problémám.
Mondjuk, mikor sorban állok a boltban,
és egy nyanya előttem
jó 40 perces műsort nyom le,
hogy kérjen egy rohadt gorgonzolát, miközben én így…
Ő meg: „Egy kis gorgonzolát kérek.
Meg sonkát is…
a kisunokámnak.
És egy Pfizer oltást is adjon, aranyoskám!
Meg még egy kis gorgonzolát!”
Faszomba már, néni!
Mi is vennénk gorgonzolát.
Díjaznánk, ha hagyna.
Ha úgy akar sikítani, mint Robert Plant, akkor taka kifelé,
tessék elhúzni a faszba!
Ha ezt mondanám, már másnap arról szólnának a hírek,
hogy a holokauszt is az én ötletem volt.
„Tisztelt idősek! Óvakodjanak a Covidtól és Michela Giraudtól!”
Remélem, senkit nem sértettem meg.
Vannak itt idősek?
És van, aki…
szereti Robert Plantet?
Robert Plant itt van esetleg?
Szuper, akkor senkit nem bántottam meg. Oké.
Jó, hogy nem vagytok olyanok, mint Demi Lovato rajongói.
Ha az ember közszereplő,
óvatosan kell fogalmaznia.
Ezt tapasztalatból mondom.
Az Úr 2021. évének májusában jött velem szembe a sztori,
hogy Demi Lovato azt mondta, nem bináris, és szeretné, ha eszerint szólítanák meg.
Akkor még nem vágtam, mi az a nem bináris.
Megguglizhattam volna,
de a humorista énem felülkerekedett,
és eszembe jutott az a varázslófaszi a tévében.
Biztos ismeritek.
A nagy Otelma, akinek több bölcsészdiplomája is van,
mindig királyi többest használ, és varázslónak tartja magát.
Mint minden bölcsész.
Szóval beugrott az a poén,
hogy Demi Lovato is úgy beszél magáról, mint a nagy Otelma.
Mondom, „ez mekkora”!
Igazi zseni vagyok.
Nem hiába lettem 2020-ban díjnyertes humorista.
Megguglizhattam volna, mi az a nem bináris,
de bevillant a díj.
Mondom, „hülye vagy”?
Hát a díj!
Szóval simán…
megnézhettem volna egy online szótárban,
de hát ott figyelt a falon a díj
a feszület és egy meztelen Tom Hardy kép között.
Értitek?
Szóval megszületett a poén,
hogy Demi Lovato ugyanúgy utal magára,
mint Otelma mágus.
Kiposztoltam Fészen, és egyből jöttek a kommentek,
hogy „Fergeteges! Zseniális!”
Szóval ennyi pozitív reakció után
kiraktam Twitterre is.
Bizony, kedveskéim.
Twitterre is kiposztoltam.
Ezután a lehető legbölcsebb dolgot tettem.
Kikapcsoltam a telóm.
Elmentem otthonról,
és élveztem az életet.
Fürdőztem a napsütésben, a boldog gyerekkacajban,
és a nénire gondoltam a gorgonzolájával…
Mondom, „csodaszép az élet.”
Hazafelé a vonaton aztán visszakapcsoltam a telóm.
Konkrétan rám szakadt a gyűlölet.
Eskü, mintha…
én lettem volna Britney Spears apja.
„Dögölj meg, te undorító, heteró picsa!”
CukorFalat96 tollából.
„Rohadj meg élve, te lúzer!
Örömtáncot járok majd a heteró sírodon!”
Ezt SütiImádó2001 írta.
Kvázi halálos fenyegetéseket kaptam olyan emberektől,
akiknek amúgy szuper cuki profilképük volt.
Akkor már sejtettem,
hogy ebbe nagyon belenyúltam.
Mondom, most már megnézem, mi a franc az a nem bináris.
Legalább…
így utólag.
Szóval kiderült, hogy a „nem bináris” egy LMBTQI kifejezés,
és nem egy szcientológiával kapcsolatos valami,
vagy egy új, önsanyagató módszer, mint a Dukan-déta.
A vicces és lightosan elmebeteg Michelából
egy német krimibe illő sorozatgyilkos lettem.
Sikerült elsütnöm egy poént, ami vérig sértette az LMBTQI-társadalmat,
ráadásul aznap, amikor az az LMBTQI-témájú film is debütált, amiben szerepeltem.
Fel is hívott a produkció sajtósa: „Üdvözlöm! Giorgia Melonival beszélek?”
Ki akartak vágni a filmből,
és lecserélni egy kevésbé botrányos színészre,
Kevin Spacey-re.
Mondom, „Én?”
Mindig arról álmodtam, hogy olyan legyek,
mint Madonna, Lady Gaga és RuPaul együttvéve.
Életem leghosszabb három órája után
kénytelen voltam összekapni magam.
Azzal biztattam magam, hogy annyi jó poént elsütöttem már.
Annyi jó poént elsütöttem már.
Fogalmam sem volt, hogy ezzel ártok másoknak.
Úgyhogy kitöröltem a posztokat. És azt kell mondanom…
hogy erre megint okádni kezdtek rám.
Most meg olyan volt, mintha Britney Spears anyja lennék.
Hiába töröltem ki azt a tweetet,
csak olaj volt a tűzre.
Az áll majd a sírkövemen,
hogy „a nő, aki mindenkit felbaszott.”
Emily Ratajkowski fotója alatt.
Olyanokat írtak, hogy:
„Szégyelld magad, Michela! Egy gyáva szar vagy!
Meghajoltál a polkorrekt kultúra előtt.
Mit mondanának a szatirikusok, Arisztophanész vagy Lenny Bruce?”
Mit tudom én? Lenny Bruce halott.
„Szia, Michela!
Van kedved Instán élőzni Alessandro Zannal,
tudod, akit utálsz,
a homo- és transzfóbiás törvényjavaslata kapcsán?”
Mondom: „Nem vagyok én Pillon.
Csak egy rossz vicc volt.”
Végül nem csak Instán posztoltam arról, hogy támogatom Zant.
De nem ám!
Sokkal többet tettem ennél.
Kiraktam egy videót, amin mindkét kezemre azt írtam, „Zan”.
Dupla Zan!
Teljes mellszélességgel kiálltam mellette.
De ez még mind semmi. A legjobb komment az volt, hogy:
„Ne aggódjon, Michela!
A szólásszabadságot mindig is támogatni fogjuk.” Aláírás:
Matteo Salvini.
Aztán a másik kedvenc kommentem az volt, amiben az állt, én vagyok az ász.
Az exem új nője írta.
Akkor csalt meg vele, amikor Covidos voltam.
Néha még most is megállítanak az utcán, és megkérdezik,
emlékszem-e arra, amikor szélsőjobbos voltam.
Én vagyok az élő bizonyítéka annak, amit Andy Warhol mondott egyszer.
„Egyszer mindenki fasiszta lesz 15 percre a Twitteren.”
Amúgy tényleg vicces volt 15 percig fasisztának lenni.
A fekete valóban slankít.
Mindenesetre…
valami másra is rájöttem.
Mégpedig arra, hogy sokkal rosszabb, ha védenek, mintha támadnak.
Pont olyan, mint egy bukkakeparti közepébe csöppenni,
miközben a szüleiddel vacsorázol.
Jó program, csak az időzítés nem ideális.
Egy Twitteres szarvihar közepén lenni pont olyan, mint a székrekedés,
vagy mint egy FlixBuson ülni, amin nincs fék,
egy reggaeton-őrült sofőrrel.
Csak ülsz, és hallgatod, ahogy üvölt a „Loco, loco…”
Ne már!
Még mennyire akarsz loco lenni, ember?
Ha egyszer elmondod, abból már mindenki megérti.
De nem, ha egyszer locózol, az kevés.
Neked loco locónak kell lenni.
Ezt nem lehet elégszer elismételni.
De vajon mitől lesz valaki ennyire loco?
Segít a nagyanyjának belépni az ügyfélkapun? Befizeti az adót?
Vagy fegyver nélkül megy a lakógyűlésre?
Mitől?
Bravó!
De azért…
Azért…
azt kell mondanom,
hogy a hírnévnek van jó oldala is.
Például…
hozzád vágnak egy csomó ingyen cuccot.
Pólót, kencéket, fogyiteákat…
Nem mintha ezekre szükségem lenne.
De például show-műsorokba is kapok meghívást,
és tök kedves maileket írnak ilyenkor.
Egyszer jött egy ilyen megkeresés, hogy: „Szia, Michela!
Nagy rajongói vagyunk a munkásságodnak,
imádunk, igazi példakép vagy.
Meginterjúvolnánk egy olyan témában, ami számodra is fontos.
Örülnénk, ha a műsorban beszélnél arról,
hogy bár nem vagy nádszálvékony,
attól még teljes értékű életet élsz, és boldogulsz a mindennapokban.”
Mikor ezt elolvastam, esküszöm,
szinte hallottam, ahogy a műsorvezető
azzal a jellegzetes akcentusával beszél hozzám.
Amúgy imádom azt az akcentust, meg a várost is, ahol él.
„Szia, Michela!
Jaj, de szupcsi!
Van kedved eljönni a műsorba,
és beszélgetni arról, hogy bár egy zsírdisznó vagy,
mégsem akarod magad fejbe lőni, mint Kurt Cobain?
Szupcsi!
Figyu már!
Na!
Ne aggódj, mert nálunk van ám büfé is.
Ingyen ehetsz minden olyat, amit ott lent, Rómában szoktatok,
jó sok szénhidráttal!
Biztos, ami biztos,
küldök egy fotót a kollégádról, Bombolóról!
Tudjátok,
nem haragszom én senkire,
úgyhogy vissza is írtam, hogy „Kedves Maria Grazia!
A meghívást köszönettel elfogadom,
és örömmel beszélgetek a nyomoromról
és a ruhaméretemről.
De a testi fogyatékosságom ellenére
számtalan dolgot teszek.
Szégyenérzet nélkül kimerészkedem az utcára,
és időről időre
még pólót is hordok,
ráadásul rövid ujjút.
És amúgy az ajtón is kiférek.
Persze, néha beszorulok ide-oda,
például a Szuezi-csatornába.
De ami a legjobb,
hogy esténként, az otthonom magányában
néha táncra perdülök, és a combjaimat összedörzsölgetve
simán begyújtok.
Jippijájé, Maria Grazia!”
„Szupcsi! Imádjuk a begyújtós táncod!
Gyere el az Italia's Got Talentbe is!”
„Nem, köszönöm. Maradok a barátaimmal, az Élet 250 kiló felett szereplőivel.”
Amúgy tényleg hálás vagyok neki,
elvégre is azt írta, nem vagyok nádszálvékony,
pedig használhatta volna azt a szót is, amit gyűlölök.
Ez pedig a „teltkarcsú”.
Mindig úgy képzelem el, hogy így kell kimondani:
„Teltkarcsú.”
„Hűtőszekrényeket bezárni!
Jönnek a teltkarcsúak!”
A teltkarcsú kategória a divatban
pont olyan, mint az utolsó évad a Trónok harcában.
Ez a szó megtestesíti mindazt,
amiről a divatvilág legszívesebben megfeledkezne, ahogy a Crocsról,
vagy Naomi Campbell összevert alkalmazottairól.
Egyszer benéztem egy outletbe. Utána értelmes dolgokat is csináltam.
Egy táblán nagy, piros betűkkel az állt, hogy „teltkarcsú”,
köré meg fáklyákat rajzoltak. Még dobpergés is volt.
Mint a Jurassic Parkban. A Jurassic Teltkarcsú Parkban.
Egy csomó teltkarcsú ember pulzált ott, a padlót bámulva.
A kerítés másik oldalán meg
nádszálvékony, csini anyukák okították a tökéletes csemetéiket.
„Látod őket?
Hordákban járnak.”
A teltkarcsúak meg…
„Anyu!
Azok a nénik babát várnak?
Úgy félek!”
„Nem, kicsim. Nem várandósak, csak teltkarcsúak.
Nézd csak!
Most kapnak enni.
Az eladók leeresztenek majd egy kecskét,
rajta egy bölcsészdiplomással.”
„Ne, kérem!
Még nem fejeztem be a doktori disszertációmat
Manzoni és Zerocalcare kapcsolatáról!
Ne!”
Ezután
a teltkarcsú nőket arra kényszerítették,
hogy álljanak oda egy értékesítő elé, és mondják azt,
„Büntetőjogi felelősségem tudatában kijelentem, hogy L-es méretet hordok.”
„Rendben. Arra, legyen szíves!
Oda, ahol a méltóság szörnyet hal.
Ahol már nincs az a divat, ami segít.”
De tényleg létezik egy ilyen határvonal.
Mintha az Akherón szelné ketté a boltokat.
Az egyik oldalon a vékony csajok vannak, normális, emberi jogokkal…
Oké, ez Olaszország, itt inkább látszólagos jogokkal.
A mások oldal meg a teltkarcsú lányoké, akikre mindenféle megalázó rituálé vár.
A próbafülke és a nagy tükrök között ide-oda sétálgatnak,
miközben olyan dolgokat mantráznak, amikben ők maguk sem hisznek.
Például hogy: „Szeretem magam így, ahogy vagyok.
Megnyerő a személyiségem.
Az az álmom, hogy a jó csaj barátnőjét játszhassam el
egy sorozatban.
Én lennék a széparcú, duci lány,
aki IT-zseni, és Proust a kedvenc írója.”
A teltkarcsú csajoknak már a filmekben sincs rendes nevük,
mint a Serena vagy Luciana. Nem!
A nevük valahogy már utal a testalkatukra is.
Őket sosem hívják Lucianácskának, Serenácskának, Maria Vittoriácskának,
Michelácskának vagy Manuelácskának.
És szó nélkül kell tűrniük,
amikor más szereplők, például adócsalók vagy gyilkosok,
de mindenképp vékony emberek azt mondják nekik,
„Te aztán szeretsz enni, mi?”
A vékony csajok rettegnek attól,
hogy teltkarcsúvá válhatnak már egy szelet pizzától is.
Meglátják a pizzát…
és egyből bevillan nekik dr. Nowzaradan alakja.
„Giulia!
Kétkockányi csokira van a teltkarcsú alaktól!”
„De doktor úr, 170 centi vagyok és 70 kiló!”
„Mégis, meddig akar élni?
Úgy akarja végezni, mint az a nem éppen nádszálvékony színésznő,
aki abból él, hogy összedörzsöli a combját az Italia's Got Talentben?
Fehérjedús diétára fogom,
egyen spirulinát, zuzmót,
meg mindent, ami zöld. A gimis tankönyvem szerint ez segít majd.”
Hát, ilyen a teltkarcsúak világa.
De ami az igazi agyrém, az a testpozitivitás.
Bármi van, szeretned kell magad,
ha már gurulsz, akkor is,
máskülönben ostoba vagy, felszínes, és legfőképp egy áruló,
aki jobb, ha kinyírja magát.
Szóval…
szerintem az élet nem fekete vagy fehér.
A dolgok nem így működnek.
Az ember nem szeretheti magát mindig.
Én néha Beyoncénak érzem magam, néha meg Magallinak.
Ezzel a poénnal lettem híres
a világ munkatáboraiban.
És tudjátok, ki nem sértődött meg? Magalli.
Mert tudta, hogy a hasonlatban ő volt a pozitív példa.
Szóval felejtsük már el ezt a teltkarcsúzást!
Amúgy is gáz másokat felcímkézni, pláne ezzel.
Miért jó mindenkit beskatulyázni?
Amúgy is, ki találja ki ezeket a címkéket?
Be akar valaki skatulyázni?
Csak bátran!
Felőlem nevezzenek dagadtnak, de hülyének ne nézzenek!
Mert akkor ütök!
Ez így fair, nem?
Jól meg kell az ilyeneket verni.
De az a baj, hogy ha az ember megszabadul egy címkétől,
máris kap egy másikat.
Például azt, hogy „kemény”.
Valahányszor egy nő elér valamit, megkapja ezt a jelzőt.
De miért? Nem egy kartonpapírról vagy süteményről beszélünk!
Egyáltalán, mitől kemény egy nő?
Attól, hogy ha belerúg az ajtóba, nem sír?
Mert simán megtalálja a kulcsot a táskájában?
Mert egyedül is el tud menni pisilni?
Csak jelzem, hogy nem mindig kicsi a bors, ami erős.
Imádom, amikor olyanokat olvasok, hogy:
„Ő Caterina.
Egy kemény nő, aki küzdött az álmaiért, és sikeres vállalkozó lett.”
És van egy kép egy szerencsétlen csajról, vezetéknév nélkül,
a nap receptje
és Lotty, a La Maseillaise-re tapsikoló, cuki fóka képe között.
Átkozott versengés!
Na, szóval nem egyszerű a mai világban nőnek lenni.
A másik, amit még gyakran hallok:
„Elképesztő, hogy a tiéd lett a meló!
Nő létedre!”
Mi ez a degradáló kérdés? Koldusnak kéne lennem?
Akkor adj öt eurót, hadd vegyek magamnak intimbetétet!
Van adószámom, és 34 vagyok.
Szerintem kiérdemeltem, hogy ne lógjon ki a nadrágból a seggem.
Vagy nem?
De tényleg.
Na jó.
Szerintem a nőket kiveséztük.
Amúgy is, mit akarnak a nők? Szavazati jogot?
Mindenki nyugodjon le!
Túlzásokba ne essünk!
Most inkább beszéljünk azokról, akiknek még keményebb az életük!
Akik a társadalom perifériáján tengődnek.
Azokról, akiknek már nincs beleszólása semmibe.
Segítsünk, hogy hallathassák a hangjukat!
A fehér, heteró pasikról beszélek.
Már csak néhány van belőlük.
Tényleg alig maradtak.
Hol vannak?
Van itt valaki közülük a teremben?
Hadd lássam a kezeket!
Nem Michela Murgia vagyok.
Két kézzel jelentkezel?
Duplán számítasz?
Vagy jártál Csernobilban?
Na számoljunk!
Egy, kettő, három…
Mondtam!
Uraim!
Mi lett veletek?
Édeseim!
Ekkorák vagytok.
Ennyit értek.
Nem értem, pedig tiétek volt a világ.
Olyan birodalmatok volt, amiben sosem megy le a nap.
V. Károly megvan, ugye?
Most meg nem vagytok sehol.
Mint Poroszország.
Mint a dinók.
Vagy mint a blockbusterek.
A kihalás szélén állunk.
Majd titeket is rezervátumokban fognak mutogatni.
Lesz rólatok egy filmsorozat is.
A Heterók hajnala.
Amiben…
A Heterók hajnala,
amiben megmutatják, hogy szólítjátok le a csajokat.
„Hallgasd meg a podcastomat!
Legszívesebben itt, helyben megdugnálak.
Most ebben mi volt olyan sértő?”
Szóval ott figyeltek majd a rezervátumban, és az lesz kiírva,
hogy fehér, heteró férfiak.
A legbátrabb, aki elsőként előmerészkedik majd,
az Marco Montemagno lesz.
„Egy nap arra ébredtem,
hogy van valami hatalmas izé a takaróm alatt.
Az egóm volt.
Azért vagyok itt, hogy új és izgalmas dolgokat tapasztaljak meg.
Például azt, hogy tévedek.”
De semmi para, ennek vége lesz.
Nemsoká rólatok is írnak majd cikkeket.
„Ő Marco. Kemény srác.
Minden nap melózni jár, mégsem füttyög a csajok után.”
A másik címke, ami imádnak rám aggatni, az a „fiatal humorista”.
Harmincnégy vagyok.
Micsoda oximoron, mi?
Látom, semmi reakció, oké.
Azért örülök, hogy 34 évesen lettem ismert.
Ilyen korban az ember már jobban odafigyel arra, mire költ.
Fájdalomcsillapítóra,
vitaminokra,
gyógypapucsra…
Nekem például lúdtalpam van.
Ha az ember 20 évesen lesz híres,
minden pénzét piára költi.
Én csak nyugatatóra meg fáldalomcsillapítóra iszom.
De őszintén szólva
nehezen tanultam meg együtt élni a hírnévvel,
és ennek főleg a családom volt az oka.
Egy középosztálybeli, katolikus vallású katonacsaládba születtem,
aminek számos előnye volt, úgy mint a józanság…
az elegancia…
a jó ízlés és a tisztesség.
Persze volt kellemetlen oldala is,
például a szorongás, pánikrohamok, vallásos bűntudat, rettegés a kárhozattól…
Szóval lényegében maga a Vatikán, csak a szép dolgok nélkül,
mert nem járt se bűnbocsánat, se pénz,
se papi ruha, amiben észrevétlenül bevizelhet az ember.
Nem beszélve a sci-fibe illő alabárdokról, amit a Svájci Gárda hurcibál.
Na, de visszatérve a családomhoz,
azért volt nehéz megbirkóznom a hirtelen jött hírnévvel,
mert volt nálunk egy alapelvárás.
Az istenfélő élet.
Ez volt a jelszavunk.
„Ne légy boldog,
és ne merj örülni semminek, akkor sem, ha kidolgoztad érte a beled,
mert Isten mindent lát, és lesújt majd a haragja,
itt, Balduinában.”
Észak-Rómában. A 90-es években.
Képzeljétek el…
Képzeljétek csak el Istent,
a világ vezérigazgatóját, amint azt mondja: „Arkangyalok,
passzoljátok már ide azt a barna mappát! Azt, ami a Földről szól.
Lássuk csak…
Lássuk…
'Az öbölháború.'
Az nagyon gáz volt.
De a Nyugatnak vannak szükségletei. Lépjünk tovább!
'Az állam-maffia paktum'.
Ez is necces sztori, viszont jó filmeket csináltak belőle. Tovább!
Mi?
Az ifjú Michela Giraud boldog, mert jó jegyet kapott matekból,
és egy mortadellás szendviccsel ünnepli meg?
Péter, az ostort!
Most megvagy!
Megvagy, kis dagadék!
Egy életen át fogyiteákat fogsz inni,
és mirelit spenótos mozzarellagolyókkal tömheted majd a fejed,
amit a bébiszitter sosem fog rendesen kiolvasztani,
mert magasról szarik rád!”
Aztán ha Isten említése kevésnek bizonyult,
a nagymamáim bedobták az aduászt,
Szűz Máriát.
Nem vicc, konkrétan Mária-szobrokkal zsaroltak.
Fejből tudták az összes Mária-szobrot, mint valami Mária-sommelier.
Ilyeneket mondtak,
hogy „Jól van, Michela.
Ma nem gyakoroltad a helyes testtartást,
és ahelyett, hogy a szótárral egyensúlyoztál volna,
tésztaszűrővel a fejeden járkáltál.
Lássuk! Bűn, keserű utóízzel.
A civitavecchiai Mária miattad könnyezik.”
Ha egyik nap a loretói Máriát emlegették, másnap már a pompeii sírt.
Minél súlyosabb bűnt követtem el, annál közismertebb szobrokkal példálóztak.
Így előkerült a częstochowai,
vagy épp a lourdes-i Madonna is.
Amolyan Szűz Mária határok nélkül.
Persze a Szűzanya azt is elvárta,
hogy rendesen öltözködjünk.
Középosztálybeli, római családba születtem,
és a tesómmal méregdrága kötényruhákban jártunk,
bársony blúzocskákkal,
lakkcipőcskével.
Nem is kislányoknak néztünk ki,
inkább fiatal biztosítási ügynököknek.
A Szűzanya amúgy azt is elvárta, hogy olyan sportot válasszak,
ami kapcsolódik a szenvedélyemhez.
A sonkához.
Imádtam a sonkát, és imádtam a többi gyerekkel játszani.
Vagyis, igazából nem játszottam velük.
Inkább…
jól megvertem őket.
Szóval, mivel egy kövér és agresszív kislány voltam,
a szüleim úgy döntöttek, hogy olyan testmozgást választanak nekem,
amiben kamatoztathatom a tehetségemet.
Ez a balett volt.
Mi más?
A rohadékok.
Aztán…
sok-sok hónapnyi balett után
még mindig kövér voltam és agresszív, de legalább már tütüben verekedtem.
A szüleim azt akarták, hogy a tesómmal
mindent együtt csináljunk,
csakhogy a nővérkém autista.
Ami a szívén, az a száján.
Sosem finomkodik. Teljesen gátlástalan.
Simán megmondja bárkinek, hogy húzzon a faszba.
Olyan dolgokat is kimond, amit rajta kívül
csak Vittorio Sgarbi merne bevállalni.
Na, de lényeg az,
hogy baromira nem volt könnyű beilleszkedni,
mivel a többi gyerek teljesen más volt, mint mi.
Vékonyak voltak, szépek, magabiztosak,
elegánsak, és rohadtul el voltak kényeztetve.
De annyira, hogy pofákat vágtak,
ha az anyukájuk nem eredeti Barbie babával lepte meg őket.
„Maria Vittoria, 1994-et írunk. Számos korrupciós ügy napvilágra került,
ezért most ezt a babát kapod.
De anya nagyon szeret.
Ezt ne feledd!”
„Anya, két dologra mérget vehetsz.
Az egyik, hogy ha felnövök, én sem fogok adót fizetni.
A másik, hogy beduglak majd egy isten háta mögötti öregek otthonába.”
Na, szóval…
már el tudjátok képzelni, mit éltünk át ezek között a kislányok között,
akik mára felnőttek, és akikből azóta…
Akik azóta…
Na jó, azóta…
ribancok lettek.
Mind…
hülye kurva lett.
De tényleg.
Kurvák.
Szóval nem volt egy sétagalopp ez a balett.
A tesóm nagyon eltökélt volt.
Mint a Fekete hattyú.
„Profi balerina leszek!”
Én meg…
csak gurultam.
Mint valami dobókocka egy ferde asztalon.
Az minden volt, csak nem tánc. Inkább fizikai kísérletnek nevezném.
Volt egy forgás, amit rengetegszer gyakoroltattak velünk.
A pontból B pontba kellett eljutni, meghatározott lépésekkel.
Úgy hívtam, hogy a „Michela-féle Hiroshima”.
A többi lány így csinálta.
Szép volt!
Én meg így.
Begörcsölt a lábam.
Szóval ez voltam én.
„Tanárnő, nekem ez nem megy!” A többi kislány meg…
„Kevin! A franciák erre mondják, hogy les incompétents.
A filippínó bejárónőnk is jobban táncol nálad.”
Az öltözőben amúgy mindenki próbált kedves lenni.
Látták, hogy a tesómmal tök másmilyenek vagyunk,
szóval olyanokat kérdeztek, hogy
„Ti mozgássérültek vagytok?”
Én csak annyit motyogtam, hogy „Nem, csak vastag a karom.”
A nővérem elküldte őket a bús picsába.
Azért lássuk be, ha valaki így bekérdez,
tök jogos elküldeni a faszba.
A tesóm szoctámot kap, pedig kitüntetést érdemelne.
#olaszkormányjegyezdmeg
Inkább visszaszívom, küldjétek csak továbbra is a zsét!
Na, de a lényeg,
hogy azért tényleg nem volt egyszerű. Nem igazán születtünk táncosnak.
Annyi koordinációs készségünk volt,
mint egy olcsó, katalógusból rendelt konyhabútornak.
Valamilyen oknál fogva
a tanárunk hátra küldött minket,
és az indoka az volt, hogy túl magasak vagyunk.
Az utolsó sorban csak mi álltunk,
némi por…
a Szent Grál…
Elvis…
Bill Cosby összes filmje…
és Paolo Borsellino jegyzetfüzete.
Szóval gyanítottam, hogy nem lehetünk akkora ászok,
pláne, miután ért pár finom kritika is.
A tanár néni
egyszer azt mondta apunak: „Giraud úr!
Ne vegye sértésnek,
de a lányai a legkövérebbek a csoportban.
Főleg Michela.
Talán kipróbálhatná az úszást.
Vagy az atlétikát.
Vagy a kötöttfogású birkózást.
Esetleg a pankrációt.”
Mindegy, erről kár is tovább beszélni,
elvégre is, van saját műsorom,
és mind azért vagytok itt, hogy engem ünnepeljetek.
Címlapfotózásokra is járok. Szóval kit izgat, mi volt?
Nem mintha gyötrődnék még a múlton, vagy neheztelnék miatta.
De azért baszódjon meg, Pina tanárnő!
Bravó!
Baszódjon meg!
Fuck you, Teacher Pina!
Joder, maestra Piña.
Baszódjon meg!
Ennyi.
Na jó.
Mint látjátok,
kivagyok attól, ha kritizálnak.
És mindegy, kitől kapom a kritikát.
De talán a legjobban attól vagyok ki, ha anyám kritizál.
Vajon itt van?
Néha megkérdezem tőle,
„Anyu, miért nem jössz el a fellépésemre?”
„Meddig tart? Egy órát? És csak te lépsz fel? Dögunalom!”
„Anyu, ott vagyok a Vanity Fair címlapján!”
„Na és?”
„Anyu, lesz egy új sorozat, és behívtak meghallgatásra.
Ettől megváltozhat az egész életem.”
„Itt a nyomtatvány,
töltsd ki, hátha felvesznek teremőrnek
az aricciai múzeumba!”
Apu meg…
„Drágám, miket beszélsz? Még a végén fegyvert is kapna!”
Apu szerint a színpadon csak hülyét csinálok magamból.
Hát ilyen volt a mi olasz neveltetésünk.
Non-stop kontroll alatt voltam, és nem volt önbecsülésem.
Azért azt hadd tegyem még hozzá,
hogy ha anyám lenne a Kardashian testvérek anyja,
sosem lehetett volna saját fehérnemű-, ékszer- vagy parfümmárkájuk.
Maximum egy mammerbugyiboltot nyithattak volna Mucsán.
Anyám kedvenc szokása, hogy folyamatosan irányítani akar.
Mintha ő lenne Isten, Bill Gates vagy Zuckerberg.
Két dologtól fél csak.
Hogy meghalok, és hogy teherbe esem.
Még kamasz voltam,
amikor egyik nap Róma egy csendes kis utcáján sétáltam végig.
Tudjátok, olyanon, ami tele van prostikkal meg dílerekkel.
Épp egy dögös sráccal dumálgattam
a közel-keleti konfliktusokról.
„Sajtot lehetne reszelni a kockás hasadon!”
Csing-ling!
„Mikor érsz már haza?”
Lefagytam.
Azóta csak úgy emlegetnek, hogy a merevedés David Copperfieldje.
De anyám akkor is hívogatott ám, amikor nyaralni voltunk.
Mert ugye a bűn sosem alszik.
Nyaranta egy kalábriai üdülőhelyen töltöttük a szünidőt.
Mindig totál kimerülten értünk oda,
mivel anyám kemény negyvenes tempóval bírt hasítani,
és lehetőleg két kamion között haladt, mert úgy biztonságos.
A vezetési stílusa…
enyhén szólva is idegesítette…
a kamionsofőröket,
akik sorra a kocsinkhoz vagdosták az imakártyáikat.
Leszedték a szélvédőjükről,
és hozzánk vágták őket.
Apám meg: „Drágám, nem mehetnénk gyorsabban? Maga idióta!
„Ne kiabálj vele, Alfredo! Ő egy barátunk!”
Életében nem látta a faszit.
Na, de az ilyen olasz üdülőhelyek tele vannak pénzes helyiekkel,
a leggazdagabb olasz kölykökkel.
Akik persze a legelkényeztetettebb,
legnagyobb seggfejek.
Szóval ott volt Andrea, a 16 éves, benvenetoi srác,
aki a Fendi tárcájával villogott.
Vittoria, a veronai jó csaj, akinek mindig lobogott a haja.
És hát ott voltam én.
Kócos hajjal, felemás mellekkel, fogszabályzóval.
Mint egy Picasso-festmény.
Olyan stabilnak és magabiztosnak éreztem magam,
mint bármelyik épület, ami a Camorra pénzén épült.
Egy alkalommal aztán…
tinidiszkót rendeztek.
Este tízkor kezdődött,
de én kábé 23:40-re tudtam annyi bátorságot gyűjteni, hogy odamenjek.
Aztán valamiért azt gondoltam,
eljött az én időm.
„Ez az én életem.
Most elszabadulok.
És táncolni fogok.
Eldobom a fogszabályzóm.”
Levettem a pulcsit a derekamról, ami a seggemet takarta.
Amúgy kábé 40 fok volt.
És hát ennyi év balettozás után
a legszexibb mozdulatokkal vonultam be a táncparkettre.
Egyszer csak megláttam, hogy a legjobb csávó elindult felém.
A brianzai izomagy.
Tizenhét éves, magas srác, fehér pólóban,
hátrazselézett hajjal
és egy fényképezős Nokiával. 2004-ben.
Ő maga volt Elon Musk.
Szóval elindult felém,
én meg nem akartam elhinni, hogy tényleg rám mozdul,
és nem Vittoriára, a veronai jó csajra.
Mondom, ilyen nincs.
Odalépett hozzám,
én meg…
Erre azt mondja: „Michela!”
Mondom: „Igen?”
„Anyád keres.”
A DJ már feltette a Carmina Buranát.
Felnéztem, és ott volt.
Ott állt anyám, egy szál hálóköntösben,
papuccsal a kezében,
mint Nyikita Hruscsov a New York-i ENSZ-székházban.
Szinte hallottam, hogy azt kérdezi, „Mikor jössz már végre?”
A többiek meg így…
Én meg, mondom: „Semmi gáz!
Úgy teszek, mintha hazamennék, aztán kiszököm, és visszajövök.”
Szóval elmentem anyámmal,
és magam mögött hagytam a szerelmet, az életet és a drogokat.
Amúgy ez a bemutatkozó szövegem is a LinkedInen.
Remélem, átjött, milyen szorongásban telt a gyerekkorom.
Azóta is rettegek, hogy anyám
mikor bukkan elő üvöltve a semmiből,
hogy: „Megmondtam! Egy órán át szövegeltél!
Azt a nőt majd' megölte az unalom!”
Ettől félek a legjobban.
„Bárcsak ne érdekelne!
Ebben a szabályokkal és címkékkel teli világban,
bárcsak ne érdekelne semmi.” - mondta…
„a fiatal, kemény, nem éppen nádszálvékony,
nem csinos, inkább szép arcú,
sikeres vállalkozónő, aki az Italia's Got Talentben
dörzsöli össze a combjait.”
Nehéz az élet, na.
Bárcsak leperegne mindaz, amit mások mondanak!
Elvégre is, 2022-t írunk.
De az az igazság,
hogy nem vagyok elég erős.
A nővéremmel, Cristinával ellenétben,
de ő Asperger-szindrómás.
Nem tudom, mennyire vagytok képben az Aspergerrel.
Én azelőtt nem is hallottam róla,
aztán 2006-ban rákérdeztem egy szakmai fórumon.
A Yahoo! Answersen.
Giovanna válaszolt Pordenonéból.
„A cicámnak is volt ilyenje.
Négy napon át szőrcsomókat öklendezett fel,
miközben a tévét bámulta, de már jól van.”
Az Asperger-szindróma valójában
mindenkinél kicsit más tüneteket mutat.
A nővérem esetében
abban mutatkozik meg, hogy totál gátlástalan.
Olyan, mint egy nagy gyerek. Ami a szívén, az a száján.
Csak kétféle embertől fél.
A szegényektől és a csúnyáktól.
Ez van.
A tesóm egy szélsőjobbos dilinyós.
Mert hát…
amikor szegény embereket lát,
egyből arra gondol, mi lesz, ha a szüleink majd nem tudnak róla gondoskodni.
Amikor meg csúnya embereket lát,
akkor csúnya embereket lát, ennyi. Bárcsak lenne erre is magyarázat!
De higgyétek el,
hogy ilyen tesóval felnőni tényleg fantasztikus volt.
Neki köszönhetem, hogy az életem kiteljesedett.
Ha ő nem lenne, most én sem állnék itt.
Nem hallgathatnátok az agymenésemet,
amiért ráadásul pénzt is kapok.
Ha ő nem létezne, máshogy alakult volna minden.
Valószínűleg egy csini ügyvédnő lennék,
akit rommá csal a férje, de egy nap háromszor szerelmet vall neki,
a lányainkat meg Ginamariának hívnák.
Azt mondanám: „Ez a Michela Giraud egész vicces.
Azért ledobhatna egy húszast.”
És a szélsőjobbra szavaznék.
Ilyen lennék.
Ez lennék én.
Tényleg…
mindent neki köszönhetek.
De azért sejthetitek,
hogy nem volt egyszerű gyerekkorunk.
Mikor egy buliban valakitől meg akarta kérdezni, mivel foglalkozik,
teljesen rástresszelt, és mindig így csinált…
„Te!
Te!
Mivel foglalkozol?”
„Most épp munkanélküli vagyok.”
„Michela!
Miért hoztál olyan buliba,
ahol ilyen csórók vannak?”
Ilyen goldonisan.
Tisztára, mint Goldoni.
Én meg…
rögtön szabadkozni kezdtem,
hogy nem úgy gondolta,
meg hogy higgyék el, ő…
csak egy kicsit feszült.
Volt, hogy a legjobb barátomat nyaggatta.
„Francesco!
Nem jössz velünk a hajóútra?”
Erre ő: „Nem, idén nem fér bele.”
„Apu!
Ígérd meg, hogy mi sosem leszünk ilyen csórók!”
Egyik alkalommal
egy barátom, aki nem épp egy görög isten,
átjött hozzánk, és a nővérem nyitott ajtót.
Így csinált.
„Azta, te tényleg rusnya vagy!” És bumm!
Rávágta az ajtót.
Tíz perccel később még mindig ott állt a srác.
A nővérem nagyon eltökélt.
Ha akar valamit, azt nagyon akarja.
Olyan, mint Kim Dzsongun.
Észak-Koreában lehet olyan hangulat,
mint amilyen nálunk volt, otthon,
amikor együtt ebédelt a család.
Egyik évben, húsvétkor Toszkánában üdültünk.
Örültem, hogy egy félreeső kis zugba sikerült asztalt foglalni,
már-már a kemencében ültünk.
Már a desszertnél tartottunk,
nem volt semmi para,
békés volt minden. Erre egy gyerek…
egy kibaszott kölyök…
felállt…
és elkezdett kornyikálni. Kábé így.
Az étteremben erre mindenki…
Én meg…
Apám szintén így…
Anyám dettó, tesóm erre…
„Énekelni akarok.”
„Nem, kicsim.
Erre tényleg semmi szükség.
Tudjuk, hogy tehetséges vagy.
Ez csak egy kisgyerek.
Nem kell felvágnod előtte, hadd énekeljen!”
Erre a tesóm: „Oké.”
A gyerek folytatta.
A tesóm meg…
Ha azt hiszitek, hogy erre a teremben mindenki elkezdte, hogy…
Hát nem.
Mindenki ledermedt.
A mögöttem ülő nő…
A férje…
A sült a tányérjukon…
De azért túléltem a kamaszkort.
Minden reggel azzal a gondolattal ébredtem,
hogy: „Még élek!
A francba!”
A legádázabb ellenségem a tükör volt.
A kamionokat is reménykedve bámultam az úton, nem pedig rettegve.
És…
abban az időben
minden nyarat
egy Róma melletti, sznob üdülőhelyen töltöttünk,
ami telis-tele volt klikkesedő, sznob kölykökkel.
Én próbáltam elrejtőzni egy bokorban,
mint valami offshore számla a Fidzsi-szigeteken.
A tesóm persze egyből odament hozzájuk.
„Srácok!
Ismeritek már a tesómat? Ott van!
Michela!
Nem akarsz barátkozni velük?
Halljátok, a húgom hatalmas forma!
Michela!
Te most komolyan bepisiltél?”
A lelkem haldokolt. Elposhadt, mint a Tevere.
Mondom, „Oké.
Hali, srácok! Én vagyok a normális tesó.
Tizenötévesen egy 30-as nőt megszégyenítő magabiztossággal álltam oda,
bár azt sem tudtam, hogy kell kibontani egy tampont.
Nem könnyű az élet egy Asperger-szindrómás tesóval.
Pont olyan, mint egy rocksztártesóval.
Mindenki azt hiszi, hogy akkor te is tutira különleges vagy.
„Oké.
Ez a csaj foggyos,
de mi a helyzet a másikkal?”
Tizennégyévesen úgy álltam az élethez, hogy „Teszek a tanulásra. Lázadok.
Van egy Nirvana-pulcsim, kész anarchista vagyok.”
„Michela, egyes lett a matekdogád.”
„Ne!”
Nem volt könnyű a 90-es években.
Az emberek nem igazán voltak tisztában az autizmus fogalmával.
A sérült embert csak kerekesszékben tudták elképzelni.
Ha nem láttak kerekesszéket, egyből faggatni kezdtek.
Nem azzal szólítottak meg, hogy:
„Michela, elképesztően gyönyörű vagy. Mi a titkod?”
Nem. Rám néztek, és azt kérdezték:
„A nővérednek…
mi baja van?”
Van olyan izéje?
Tudod, mozgáskorlátozott parkolóigazolványa?”
„Nem, a nővérem tud járni.”
„Micsoda?
A fogyatékos emberek külön kasztba tartoznak!
Az óvárosban is parkolhatnak!
A legjobb helyekről nézhetik a Roma-Lazio meccset!
Első sorban ülhetnek a Måneskin koncerten!
Kész jackpot!
Nem is tudjátok, mekkora mázlitok van.
Az IKEA-ban kaptok kedvezményt?
Még egy normális embernek is horror összerakni egy bútort,
nemhogy azoknak, akik olyanok, mint a tesód.
Nektek mindennap Black Friday van, mi?
Ingyen mozijegyet nem kaptok?
Nem mintha szegény tesód értene bármit a filmekből.”
„Nem, azért a helyzet ennél árnyaltabb.”
„Akkor mi baja van? Értelmi fogyatékos?
Úgy értem, ha nem az lenne, normálisan viselkedne.
Mi baja? Down-szindrómás?
Up- vagy inkább Down-szindrómás?
Bocs, csak próbáltam oldani a hangulatot.
Na, de akkor mi van vele? Lebénult?”
„Nem.”
- „Akkor bamboleirós?” - „Az meg mi?”
„Tutira bamboleirós!
Tudod, mint azok, akiknek ilyen fura,
görbe lábuk van, és az a dal jut róluk eszedbe, hogy:
Bamboleiro !
Biztos a szüleidtől örökölte.
Transzneműek vagytok?”
„Nem, szó sincs erről.”
„Akkor teltkarcsúak?
Vagy zsidók?
Vagy romák?”
„Ennek semmi köze a…”
„De azt mondtad, apád nápolyi.”
„Na ide figyelj! Ne merészeld…”
„Értek én mindent,
de beszéltetek már dietetikussal?
És ördögűzővel?
Nem akarjátok benevezni az Italia's Got Talentbe?
Tudod, mit?
Igazából becsülöm a szüleidet.
Született egy sérült gyerekük, és volt bátorságuk újra belevágni.
Aztán jöttél te, és hát te sem lettél valami nádszálvékony.
Már bocsi.”
„Csak vastag a karom!”
„Jól van, na! Ne szívd már úgy mellre! Mi rosszat mondtam?
Figyelj!
Most be kell vallanom valamit.
Nem könnyű ezt így kimondanom, de…
az apámnak…
magas a koleszterinszintje.
Szerencsére kapott parkolási igazolványt.
De úgy kellett könyörögnie érte. Hihetetlen!”
„Akkor én is elmondom az igazat.
A tesóm feje olyan, mint egy tésztaszűrő.”
Gyerekként sosem láttam őt másmilyennek.
Másokon viszont láttam, hogy furcsának tartják.
Az arcukra volt írva.
Amikor elmentünk valahová, mindenki odébb ment.
Egy idő után elkezdtem azon agyalni, hogy vajon miért van ez.
Kérdeztem is anyámat, hogy: „Anyu, miért kerülnek az emberek?
Miért nem hív meg senki egy buliba?
Vagy vacsorára?
Miért néz ránk úgy mindenki, mintha…
szörnyek lennénk?”
Anyám meg azt mondta:
„Ne aggódj, kicsim!
Tudod…
a mi fejünk olyan, mint egy lábas.
Rengeteg információt el tudunk benne raktározni.
De a nővérednek nincs ilyen lábasa.
Neki tésztaszűrője van.”
És…
mivel gyerekként sokszor tettem fel én is a tésztaszűrőt a fejemre,
azt kérdeztem: „Anyu, akkor nekem is Asperger-szindrómám van?”
„Nem, te csak teltkarcsú vagy!”
Hát ennyi.
Ezzel a műsorral szeretnék köszönetet mondani
az édesanyámnak, a nagymamáimnak, a nővéremnek,
és még valakinek, aki annyi mindent tett értem,
hogy külön is szeretném megemlíteni.
Baszódjon meg, Pina tanárnő!
Baszódjon meg!
Köszönöm.
A feliratot fordította: Usztics Lili