Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Jeg lever ikke til 40.
God kveld. Klapp for meg!
Klapp som om jeg var naken.
Jøss, for en varme! For en glede!
Det føles som 2019.
La meg introdusere meg: Jeg er høy, slank,
og med et utenlandsk etternavn som antyder karisma og mystikk.
Ja, det er virkelig meg.
Emily Ratajkowski.
Om du bestiller henne fra Wish, er det dette du får.
Jeg vil ha bildet hennes på gravsteinen min.
Jeg vil være død uansett.
Hvem skal hun saksøke? Unger jeg ikke har? Jeg ønsker meg sønner.
Jeg vil kaste skygge over sønnene mine,
at de er besatt.
Som de mennene som sier til partneren etter sex:
"Du blir aldri som moren min."
Men døtre? Aldri!
Jeg vil ikke at en tynnere versjon av meg uten psykiske problemer
skal si til mannen min: "Pappa, kan du kjøpe dette til meg?"
Jobb, din snylter!
Selv om du er fem.
Gi en applaus for kvinnelig solidaritet!
Uansett, for de av dere som ikke kjenner meg,
de med grusom smak i komedie,
ble jeg født i Roma den 28. juli i 1987.
Har dere hørt om Roma?
Byen der vi løser problemene våre ved å brenne dem.
Busser.
Gamle bruer. Søppel.
Folk som foretrekker kontaktløs betaling. "Kan jeg bruke kort?"
"Hvis du vil…"
TV. Kino. Internett.
Jeg har vært overalt, unntatt i fengsel.
Men bare vent.
I år registrerte jeg meg for moms. I'm living the dream.
Økokrim. Living the dream.
Jeg har jobbet meg opp stigen.
Jeg har tolerert seksuell trakassering og jeg har trakassert.
Og endelig nådde jeg noen av målene mine.
Jeg var på Forbes Italias liste over de 100 mest vellykkede kvinnene.
Nå sier dere: "Jøss, Michela, ikke dårlig.
Du burde være stolt.
Jeg tipper livet ditt er annerledes nå som du er berømt.
Det går endelig bedre."
Niks.
Når du blir berømt, endrer ikke livet ditt seg.
Du er like dritt som før, men nå vet alle det.
Livet ditt forandrer seg om du våkner som katt.
Takk faen for det!
Du driter i en boks.
Det er en annen livsstil.
Jeg gjør fortsatt det samme som før.
Hver morgen våkner jeg og sjekker profilen min
for å se om magen min er like stor som en Fiat Qubo.
Jeg gjør fortsatt de samme tingene,
men jeg har mange nye problemer.
Om jeg venter i en delikatesseforretning
og det er en gammel dame
som tar 40 minutter
for å kjøpe gorgonzola-ost, og jeg er der…
Hun sier: "Jeg vil ha litt gorgonzola.
Og litt skinke
til barnebarnet mitt.
Og en Pfizer-booster.
Og litt mer gorgonzola!"
"Faen heller, gamla!"
Spar litt gorgonzola til resten av oss.
Vi vil også ha.
Hvis du skal skrike som Robert Plant, syng "Whole Lotta Love"
og dra til helvete.
Men hvis jeg sier noe sånt, vil nyhetsnettsteder hevde
at jeg oppfant Holocaust.
"Eldre folk: Se opp for COVID og Michela Giraud."
Jeg håper ingen ble fornærmet her. Er det gamle folk her?
Er det…
…noen fans av Robert Plant?
Er Robert Plant her?
Flott, jeg fornærmet ingen.
Dere er i det minste ikke som Demi Lovatos fans.
Når du alltid er i mediene,
må du passe på hva du sier.
Jeg snakker av egen erfaring.
Det var 2021 e.Kr., i mai måned.
Jeg leste denne historien.
Demi Lovato: Jeg er ikke-binær. Jeg vil bli kalt 'de'."
Jeg aner ikke hva "ikke-binær" betyr.
Jeg kan google det,
men den komiske hjernen min tar over
og tenker på den tryllefyren på TV.
Kanskje dere vet om ham.
Den guddommelige Otelma har flere grader i humaniora.
han snakker om seg selv som "vi", og han er tryllekunstner.
Som alle med humaniora.
Så jeg fant på den følgende vitsen:
"Demi Lovato vil kalles 'de' som Den guddommelige Otelma."
Jeg sa til meg selv: "Dette er genialt.
Du er et geni.
Du fortjener satireprisen du fikk i 2020."
Jeg kunne selvsagt ha googlet "ikke-binær",
men jeg har vunnet priser!
Er dere sprø?
Selvsagt…
Jeg kunne…
Jeg kunne ha sjekket en ordliste på nettet,
men jeg har en pris på veggen
mellom krusifikset og en nakenplakat av Tom Hardy.
Skjønner dere?
Jeg skriver til slutt denne vitsen:
"Demi Lovato sier at hun vil kalles 'de' som Den guddommelige Otelma."
Jeg legger den ut på Facebook, og folk bare:
"Du er fantastisk." "Geni!"
Med så grundig støtte, legger jeg ut vitsen på Twitter.
Ja, min venn.
Jeg la den ut på Twitter.
Og etterpå gjorde jeg noe utrolig smart.
Jeg skrudde av telefonen.
Og jeg gikk ut.
Jeg nøt det virkelige livet.
Jeg tenkte: "Solen er fremme. Barna leker.
Der er den gamle damen med gorgonzolaen.
Verden er fantastisk."
Jeg går på toget,
jeg skrur på telefonen…
Et ras av fornærmelser.
Som om jeg var…
…faren til Britney Spears.
"Du fortjener å dø!
Din jævla hetero dritt!"
Av Søtnos96.
"Bare dø, din taper! Jeg skal danse på den hetero graven din!"
Av Kakelsker2001.
Noen av dem skrev utrolig sterke ting,
men hadde veldig søte profilbilder.
Til slutt tenkte jeg: "Ok,
kanskje jeg tråkket i salaten."
"La meg sjekke hva ikke-binær betyr."
Så jeg…
Etterpå.
Og jeg finner ut at begrepet "ikke-binær" har med LHBT å gjøre,
og ikke er en scientologi-greie
eller en trendy slankekur, som Dukan.
Jeg gikk fra morsomme, litt sprø Michela
til seriemorderen i M.
Jeg vitset om LHBT-samfunnet uten å vite det,
dagen før utgivelsen av en film om LHBT-samfunnet som jeg var i.
La oss bare si at pressebyrået ringte og spurte: "Er dette Giorgia Meloni?"
De ville fjerne meg
og erstatte meg digitalt med en mindre problematisk skuespiller:
Kevin Spacey.
Hvem, jeg?
Jeg har alltid drømt om å være en blanding
av Madonna, Lady Gaga og RuPaul som rir over en regnbue.
Etter tre lange timer, tenker jeg: "Michela, vær ditt typiske blide selv.
Du har skrevet så mange fantastiske vitser…
Du visste ikke at denne ville såre folk."
Så jeg sletter vitsen. Og jeg må si at…
Nok et ras av fornærmelser.
Som om jeg var moren til Britney Spears!
Det løste ingenting å slette tvitringen,
og jeg gjorde alle sinte.
Dette ender på gravsteinen min:
"Hun gjorde alle sinte." Under et bilde av Emily Ratajkowski.
Jeg får meldinger som:
"Skam deg, Michela! Din feiging! Du suger!
Du bøyde deg for kulturen til de politisk korrekte.
Hva vil satiren si? Og Aristofanes? Lenny Bruce?"
Ikke vet jeg. Lenny Bruce er død.
"Hallo, Michela? Hei.
Vil du bli med på en Live på Insta med Alessandro Zan, fyren du hater,
om lovforslaget mot homo- og transfobi?"
Jeg er ikke Pillon. Greit, jeg skrev en vits.
Ikke bare skrev jeg et innlegg som støtter Zans lovforslag.
Nei!
Jeg gjorde mye mer enn det!
Jeg la ut en video med "Zan" skrevet på begge hendene.
En dobbel Zan!
Åh!
Kan jeg gi mer støtte?
Men det er ikke alt. Så sa de:
"Ikke vær redd, Michela.
Vi støtter alltid talefrihet." Underskrevet,
L'Europa con Salvini-partiet.
Det var som da jeg leste kommentaren: "Michela, du rocker!"
skrevet av eksens nye kjæreste.
Han var utro med henne mens jeg hadde COVID.
Folk stopper meg fortsatt for å spørre:
"Michela, husker du da du var høyrevridd?"
Jeg er et levende bevis på det Andy Warhol sa:
"Alle vil være fascist på Twitter i 15 minutter."
Men det var gøy å være fascist i 15 minutter.
Svart gjør deg tynnere.
Men…
…jeg fant ut noe mer.
Jeg vant ut at det var verre å bli forsvart enn angrepet.
Det er som å motta bukkake
mens du spiser lunsj med foreldrene dine.
Det er kult, men feil tidspunkt.
Å være midt i en Twitter-krig er en ganske forstoppende opplevelse,
det er som å være på en FlixBus uten bremser
med en sjåfør som elsker reggaeton.
Og du må sitte og lytte til "Loco loco…"
Nok!
Hvor loco kan du være?
Hvis du er loco, er du helt klart sprø allerede.
Men det holder ikke med én loco.
Du vil være loco loco.
Du vil være mer enn loco.
Hva kan du gjøre som er så loco?
Kan du hjelpe bestemor med den digitale ID-en? Betale skatt?
Gå til nabomøtet uten et våpen?
Hva?
Bravo!
Men…
Jeg må si
at berømmelse har positive sider.
Du skjønner,
man får gratis ting, som…
…T-skjorter, fuktighetskrem, slanke-te…
Ikke at jeg trenger dem.
Og du blir invitert til å være gjest på TV-programmer
med veldig smigrende e-poster.
Jeg husker en gang jeg fikk en e-post: "Hei, Michela.
Vi elsker det du gjør, vi forguder deg, du er et forbilde.
Vi vil gjerne at du skal snakke om noe du bryr deg om.
Vi vil at du skal komme på programmet og snakke om
at selv om du ikke er syltynn,
lever du livet ditt og gjør greia di."
Når jeg leser denne e-posten, hører jeg den
sagt høyt med avsenderens lokale aksent,
dette programmets forfatter…
Jeg elsker aksenten og byen hun kommer fra…
"Hei, Michela!
Du er toppen!
Vil du komme på vårt program
og snakke om at du, selv om du er smellfeit,
nekter å skyte deg i hodet slik som Kurt Cobain?"
Jøss! Topp!
Hør her,
hei,
ikke vær redd, om du kommer til programmet vårt,
serverer vi mat.
Og det er gratis, med alt det du spiser i Roma,
alle karbohydratene.
Bare så vi forstår hverandre,
her er et bilde av en kollega av deg, Bombolo!"
Dere skjønner…
Jeg bærer ikke nag,
så jeg svarte: "Takk, kjære Maria Grazia.
Jeg vil gjerne komme på programmet ditt
og snakke åpent om problemet mitt:
klesstørrelsen.
Du skjønner, på tross av dette handikappet,
gjør jeg så mye annet.
Jeg går ut uten å skamme meg.
Noen ganger
bruker jeg til og med T-skjorter med korte ermer.
Og jeg får plass i døra.
Jo, noen ganger kan jeg ha sperret
Suez-kanalen ved et uhell.
Men det er én ting.
Når jeg er hjemme alene, om kvelden,
danser jeg litt, og fordi lårene mine gnisser,
kan jeg tenne på peisen.
Hurra, hei og hopp, Maria Grazia."
"Toppers! Vi elsker ildtrikset ditt. Bli med på Italienske talenter!"
"Nei, takk. Jeg går tilbake til vennene mine, gjengen i My 600-lb Life."
Men jeg vil takke henne.
Hun beskrev meg som "ikke syltynn"
i stedet for å bruke et begrep jeg hater,
som er " med kurver".
Jeg ser for meg at det uttales slik.
"Kurver."
"Lås kjøleskapet."
"De med kurver kommer."
Kurver er for mote
det den siste sesongen av Game of Thrones er for TV-serier.
Begrepet "kurver" representerer
alt moten helst vil glemme, som Crocs
og assistentene Naomi Campbell banket opp.
Jeg dro til et utsalg en gang. Men jeg gjorde mye bra også.
Jeg husker at skiltet "For kurver" var skrevet i store røde bokstaver,
med fakler på sidene. Du hørte en trommevirvel.
Jurassic Park-stil. Jurassic Park med kurver.
Det var fullt av folk med kurver som gikk rundt og så ned.
Og på den andre siden av gjerdet
kunne man se noen syltynne mødre
som sa til sine perfekte avkom:
"Se på dem.
De lever i flokker."
Og de med kurver…
"Mamma!
Er alle de damene gravide?
Jeg er redd!"
"Nei, barnet mitt, de er ikke gravide. De har kurver.
Se på dem.
Se, de blir matet.
Personalet senker ned en geit
og et bud som har studert humanistiske fag."
"Nei! Vær så snill!
Jeg er ikke ferdig med doktorgraden
om forbindelsen mellom Manzoni og Zerocalcare! Nei!"
Og så
ble damene med kurver tvunget
til å melde seg til en salgsassistent og si:
"Jeg er lovpålagt å si at jeg er en amerikansk størrelse 14."
"Greit. Gå den veien.
Ja, der verdigheten dør.
Ja, der ingen mote kan hjelpe deg."
Det er en ekte splittelse.
Det er som Acheron for sexy damer.
På én side har du normale kvinner, syltynne jenter med rettigheter…
Dette er Italia… Noe som ligner rettigheter.
På den andre siden tvinges jenter med kurver til å følge ritualer
som å gå frem og tilbake fra garderoben til speilet
mens de sier motivasjonsmantraer de ikke engang tror på, som:
"Jeg liker meg uansett."
"Jeg har en flott personlighet."
"Drømmen min er å spille vennen til den sexy jenta
i en TV-serie.
Jeg er den feite med et pent ansikt
som nerder om IT og Marcel Proust."
Dame med kurver har ikke normale navn lenger
som Serena eller Luciana. Nei!
Navnene deres må representere størrelsen.
Så vi har Store Luciana, Store Serena, Store Maria Vittoria,
Store Michela, Store Manuela.
Og de må stå stille
mens andre rollefigurer, skattesnytere eller mordere,
men alltid syltynne, stopper og sier:
"Du må like mat!"
De skikkelig syltynne kvinnene er livredde
for at de skal få kurver bare ved å spise et pizzastykke.
Det er som pizza…
Akkurat som Minos, dukker dr. Nowzaradan opp:
"Giulia!
Du er to sjokolader unna kurvesonen."
"Men doktor, jeg er 170 cm og 70 kg!"
"Hvor mye lenger håper du å leve?
Vil du ende opp som den ikke syltynne skuespillerinnen
som tjener penger ved å gni lårene på Italienske talenter?
Jeg skal skrive ned et proteinrikt kosthold
med spirulina og lav
og andre grønne ting fra skolebøker."
Dette er verdenen til de med kurver. Så har du marerittet om kroppspositivitet.
Du må like deg selv samme hva,
selv om du er kulerund,
ellers er du dum, overfladisk, en tyster, du fortjener å drikke skarntyde og dø.
Jeg mener,
livet er ikke så svart og hvitt.
Det fungerer ikke sånn.
Du kan ikke alltid like deg selv.
Noen ganger våkner du som Beyoncé, andre ganger som Magalli.
Dette er vitsen som gjorde meg berømt i alle gulagene verden over.
Og gjett hvem som ikke ble fornærmet? Magalli.
Han visste at det var en positiv sammenligning.
La oss bli kvitt denne kurve-greia.
Det er bare en merkelapp, og en teit en.
Må vi alle tilpasse oss en fast kanon?
La meg spørre dere:
hvem definerte den?
Vil du definere meg?
Greit, vær modig.
Kall meg feit, men ikke oppfør deg som om jeg er dum.
Da har jeg rett til å banke deg.
Virker rettferdig.
Helt rettferdig. Ikke sant?
Ja. La oss banke dem alle.
Når du endelig blir kvitt denne merkelappen,
får du en annen.
Jeg vet ikke, de kaller deg "sterk".
Hver gang en kvinne oppnår noe, er hun sterk.
Hvorfor det? Hva er hun, papp? En matrett?
Hva gjør en sterk kvinne?
Sparker hun en dør uten å gråte?
Finner hun nøklene i veska?
Kan hun gå på do alene?
Er hun pen selv om hun ikke er liten?
Hver gang jeg leser nyheter som:
"Dette er Caterina,
en sterk jente som fulgte drømmen om å bli gründer",
så ser jeg bildet av den stakkars jenta uten etternavn
mellom dagens oppskrift
og Lotty, den søte selen som synger La Marseillase ved å daske med finnene.
Pokkers konkurranse!
For å oppsummere: Det er ikke lett å være jente i dagens verden.
En annen ting jeg hører så ofte:
"Hvordan fikk du denne jobben
selv om du er kvinne?"
Hvorfor synes du synd på meg? Tror du jeg er en tigger?
Greit, gi meg fem euro så jeg kan kjøpe bomullsbind.
Jeg er 34 og betaler moms,
jeg fortjener å ikke ha rød, sår bavianrumpe.
Ikke sant?
Jeg mener…
Greit…
Nok prat om kvinner.
Hva vil kvinner ha, egentlig? Stemmerett?
Å.
Virkelig, Merlin?
Sikt lavere.
La oss diskutere en gruppe mennesker som har mye vanskeligere liv.
En gruppe mennesker som lever på kanten av samfunnet.
En kategori som ikke har makt lenger.
La oss gi dem stemmen tilbake.
Hvite, heterofile menn.
De få som er igjen.
De veldig få.
Hvor er de?
Er det noen her i kveld?
Rekk opp hånden.
Jeg er ikke Michela Murgia.
To hender?
Er du verdt dobbelt?
Var du i Tsjernobyl?
La oss telle dem.
Én, to, tre…
Jeg sa det!
Folkens.
Hva skjedde?
Stakkars små lam.
Dere er så store.
Dere betyr så lite.
Hvordan? Dere pleide å herske over verden.
Dere hadde et rike der solen aldri gikk ned, som Carlo V.
Nå forsvinner dere.
Dere er som Preussen.
Som dinosaurer.
Som Blockbuster.
Nesten utryddet.
Nettopp. De sender dere til naturreservater.
Så lager de en TV-serie:
De vandrende heterofile.
Der…
De vandrende heterofile,
der dere nærmer dere kvinner slik.
"Hør på podkasten min!"
"Du er faktisk ganske knullbar."
"Alle blir så lett fornærmet!"
De setter dere i et reservat med et lite skilt:
Heterofile, hvite menn.
Den første som kommer frem, er en modig sjel,
Marco Montemagno.
"Jeg våknet en dag
med noe stort under lakenet.
Det var egoet mitt.
Så jeg kom hit for å oppleve en spennende ny erfaring:
å ta feil."
Men ikke vær redd. Dette tar slutt.
Snart skriver de artikler om dere:
"Dette er Marco, en sterk fyr,
han går på jobb hver dag uten å plystre etter kvinner."
En annen merkelapp jeg ofte får, er "ung komiker".
Jeg er 34 år gammel.
Litt av en selvmotsigelse.
Der, helt stille.
Men jeg er glad for at jeg ble berømt som 34-åring,
for på min alder er du mer ansvarlig med penger.
Du kjøper smertestillende,
kosttilskudd,
ortopediske tøfler.
Jeg har en hul fot.
Blir du berømt når du er 20,
bruker du alle pengene på Negroni.
Jeg drikker Negroni med valerian og smertestillende.
Men for å være ærlig har det ikke vært lett å tilpasse seg livet som berømt,
mest på grunn av familien min.
Å være født i en middelklasses, katolsk militærfamilie
gir deg mange fordeler, som edruelighet.
Eleganse.
God smak. Anstendighet.
Men det finnes andre,
som angst, panikkanfall, katolsk skyldfølelse, at dommedagen truer.
Som Vatikanet, men uten yndlingstingene mine
som luksus, penger,
kappene du kan tisse på deg i uten at noen vet det.
Og de scifi-hellebardene de sveitsiske vaktene har.
Men tilbake til familien min.
Jeg taklet ikke den nye berømmelsen min
fordi det bare var én regel:
Gudfryktighet.
Det var nøkkelordet vårt.
"Aldri vær lykkelig,
aldri nyt det gode du har selv om du jobbet deg i hjel,
ellers ser Gud deg og straffer deg."
Ja, Han finner oss, i Balduina.
I nordre Roma. På nittitallet.
Se for deg dette…
Se for deg Gud.
Direktøren for verden sier: "Greit, serafer.
Gi meg den brune mappen, den om jorden.
La oss se…
'Golfkrigen.'
Den var ille.
Men Vesten har sine behov. Vi går videre.
'Statsmafia-pakten.'
Ikke bra, men de lagde bra TV-serier. Vi går videre.
Hva?
Unge Michela Giraud er glad for matte-karakteren
og feirer med en mortadella-brødskive?
Peter, gi meg pisken!
Jeg har deg!
Jeg har deg, lille feiting!
Jeg sender deg en livstidsforsyning med slankete
og frosne kuler med spinat og ost
som barnevakten din aldri vil tine ordentlig
siden hun ikke bryr seg!"
Og…
Når Gud ikke var nok,
brukte bestemødrene mine toppspilleren:
Jomfru Maria.
Ja, de utpresset meg med statuer av Jomfru Maria.
De visste alt om Jomfru Maria, de var eksperter.
De sa:
"Greit, Michela.
I dag nektet du å øve på god holdning
ved å balansere den tyngste ordboken på hodet,
og brukte et dørslag i stedet.
Det var en synd med bitter ettersmak,
og Vår Frue av Civitavecchia gråt."
En dag var det Vår Frue av Loreto, den andre Vår Frue av Pompeii.
Jo mer alvorlige syndene mine var, jo mer internasjonale var statuene.
Som Vår Frue av Czestochowa,
eller Vår Frue av Lourdes.
Det var Jomfru Maria uten grenser.
Jomfru Maria forventet at vi skulle
kle oss på en bestemt måte.
Vi ble født i en romersk middelklassefamilie.
Søsteren min og jeg brukte kjempedyre ermeløse kjoler,
fløyelsbluser,
lakksko.
Vi var ikke små jenter,
vi var to unge forsikringsmeglere.
Jomfru Maria forventet også at jeg skulle spille sport
i tråd med min største lidenskap.
For skinke.
Jeg elsket skinke og å leke med andre barn.
Vel, jeg lekte egentlig ikke med dem.
Jeg mener,
jeg banket dem.
Og siden jeg var et fett og aggressivt barn,
valgte foreldrene mine å melde meg på et kurs
for å oppfordre mine naturlige talenter.
Ballett.
Selvsagt.
De jævlene.
Og etter…
Etter mange måneder med ballett,
var jeg fortsatt feit og aggressiv, men nå brukte jeg tutu.
Mens jeg banket dem.
Foreldrene mine ville at søsteren min og jeg
skulle gjøre alt sammen,
men hun er på autismespekteret.
Søsteren min sier alt hun tenker på.
Hun har ikke noe filter. Ingen frykt.
Hun ber folk dra til helvete, hvem de enn er.
Hun gjør alt vi gjerne vil gjøre,
men bare Vittorio Sgarbi gjør.
Avslutningsvis
var det ikke lett for meg å lære ballett med de lokale barna,
for de var det motsatte av oss.
De var tynne, perfekte, selvsikre,
elegante og bortskjemte.
De var så bortskjemte at de reagerte med avsky
om moren deres ga dem en uekte Barbie.
"Maria Vittoria, det er 1994. Regjeringen har avdekket mye korrupsjon.
Og mamma kjøpte denne dukken til deg.
Men hun er glad i deg allikevel.
Vær sikker på det."
"Mamma, jeg kan love deg to ting:
når jeg blir voksen, betaler ikke jeg skatt heller,
og jeg sender deg til et gamlehjem i Rieti-provinsen."
Så…
Kan du forestille deg hvordan det var å vokse opp med disse barna
som nå har vokst opp til å bli…
De har blitt…
Nei. De er…
De er horer.
De er…
…jævla horer.
De er…
…horer.
Det var vanskelig for meg å ta ballett-timer.
Søsteren min var veldig besluttsom.
Hun var den svarte svanen: "Jeg vil bli profesjonell danser!"
Og jeg…
…bare rullet rundt.
Som en kule på et skjevt bord.
Jeg danset ikke.
Jeg utførte fysikkeksperimenter.
Vi måtte ofte øve på én bestemt øvelse
som involverte å gå fra A til B med et spesielt trinn.
Jeg kalte det "Mitt eget personlige Hiroshima."
De andre jentene gjorde det slik.
Du er fantastisk!
Og dette var meg…
Jeg har krampe i foten.
Dette var meg…
"Frøken, jeg klarer det ikke!" De andre jentene…
"Kevin, du er det læreren kaller les incompétents.
Min filippinske hushjelp danser bedre enn deg."
De prøvde å være snille i garderoben.
De så at søsteren min og jeg var annerledes,
så de sa ting som:
"Er dere to handikappet?"
Jeg svarte: "Nei, jeg har bare lubne armer."
Søsteren min ba henne dra til helvete.
Ærlig talt, om en fremmed sier noe sånt til deg, har du all rett til å gjøre det.
Søsteren min får uføretrygd, men hun fortjener en medalje.
Emneknagg: Italias myndigheter, gjør det!
Nei, glem det. Fortsett å sende penger.
Poenget er
at det ikke var bra. Vi var ikke laget for å være dansere.
Søstrene mine og jeg var like koordinerte
som et billig postordrekjøkken.
Av en eller annen grunn,
ba læreren vår oss om å holde oss i bakgrunnen,
og rettferdiggjorde det med at vi var høye.
Den siste raden var oss to,
litt støv,
Den hellige gral,
Elvis,
Bill Cosbys filmografi,
og Paolo Borsellinos notatbok.
Jeg fikk en anelse om at det gikk dårlig
etter noen vage kommentarer.
Ballettlæreren
sa til pappa: "Hør, herr Giraud,
jeg vil ikke skremme deg,
men døtrene dine er de tjukkeste i klassen.
Spesielt Michela.
Kanskje hun kan prøve svømming,
friidrett,
gresk-romersk bryting,
eller WWE-wrestling."
Jeg skal ikke sløse bort tid med å snakke om dette,
jeg har min egen komediespesial,
vi er samlet her for å feire meg.
Jeg er på forsiden av blader. Hvorfor bryr jeg meg?
Jeg bærer da ikke fortsatt nag…
Men faen ta deg, frøken Pina!
Bravo!
Dra til helvete.
Faen ta deg, frøken Pina!
Joder, maestra Piña.
Faen ta deg.
Nettopp.
Greit.
Dere skjønner,
jeg er livredd for å bli dømt.
Av hvem som helst.
Jeg er spesielt redd for å bli dømt av mamma.
Er hun her?
Jeg sier til mamma:
"Hvorfor kommer du ikke på showet mitt?"
"Hvor langt er det? En time? Bare deg? Kjedelig!"
-"Jeg er på forsiden av Vanity Fair." -"Hva så?"
"Mamma, jeg prøvespilte for et komedieprogram.
Det kan forandre livet mitt."
"Jeg skaffet deg et skjema
så du kan søke om å bli museumsvakt for vår region
i Ariccia"
Og pappa:
"Nei, elskling, hvordan kan hun det? Må hun bære våpen?"
Hver gang pappa ser meg på scenen, sier han at jeg driter meg ut.
Det var slik vi ble oppdratt i Italia.
På en diett av kontroll og selvtillit.
La meg si dere dette:
om mamma hadde vært Kardashian-matriarken,
hadde de aldri lansert et undertøysmerke,
smykker eller parfymer.
De hadde åpnet en butikk med bare hvite truser i Molise.
Moren min har en vane.
Hun kontrollerer meg
som om hun var Gud, Bill Gates eller Zuckerberg.
Mamma er redd for to ting:
at jeg dør eller at jeg blir gravid.
Da jeg var tenåring,
gikk jeg en gang i en stille gate i Roma,
den typen gate der du bare ser
prostituerte og narkolangere.
Jeg snakket med en tilfeldig kjekkas
om spenningen i Midtøsten.
"Jeg kan rive ost på brystmusklene dine!"
Ring, ring!
"Når kommer du hjem?"
Jeg stivnet.
Jeg ble kjent som ereksjonenes David Copperfield etter det.
Mamma ringte meg på ferie også,
for kriminalitet sover aldri.
Vi pleide å tilbringe sommerferien på et feriested i Calabria.
Vi var utslitte da vi kom frem,
for mamma kjørte aldri fortere enn 40 km/t
og kjørte mellom to lastebiler "for sikkerhets skyld".
Kjøringen hennes
gjorde det anspent
med lastebilsjåførene,
som kastet bønnekort på oss.
De tok dem av vinduet
og kastet dem på oss.
Pappa sa: "Kan du ikke kjøre litt fortere, elskling? Idiot!"
"Ikke krangle med ham, Alfredo. Han er en venn."
Hun hadde aldri sett ham før.
Italienske badebyer er befolket av de rikeste,
mest velstående italienske barna.
Derfor er de de mest bortskjemte
og de største dustene.
Det var Andrea, 16 år gammel, fra Benevento,
som hadde en Fendi-lommebok.
Vittoria, den sexy jenta fra Verona, med det svisjete håret.
Og det var meg.
Krusete hår, ett bryst. Tannregulering.
Et Picasso-maleri.
Jeg følte meg like solid og selvsikker
som enhver annen bygning bygget med Camorra-penger.
Etter en stund
var det diskokveld for tenåringer.
Den begynte kl. 22.00.
Jeg fant ikke noe som lignet mot
før kl. 23.40.
På et tidspunkt sier jeg til meg selv:
"Det er mitt øyeblikk.
Det er mitt liv.
Jeg skal være vill.
På dansegulvet!"
Jeg tar av reguleringen.
Jeg fjerner genseren jeg har rundt livet for å skjule rumpa.
Det var rundt 40 grader ute.
Og etter mange år med ballett,
går jeg sensuelt ned på dansegulvet.
Jeg ser den kjekkeste fyren i gruppen komme mot meg.
Muskelbunten fra Brianza.
Sytten år gammel, høy, hvit skjorte,
gelé i håret
og en Nokia som kunne ta bilder. I 2004.
Han var Elon Musk.
Han kommer mot meg.
Jeg kan ikke tro at han kommer for å snakke med meg
og ikke med Vittoria, jenta fra Verona.
Jeg kan bare ikke!
Han kommer nærmere.
Og jeg…
Og han sier: "Michela."
Jeg sier: "Ja?"
"Moren din er her."
DJ-en spiller Carmina Burana.
Jeg ser opp og ser henne.
Mamma har på seg en nattkjole,
og bruker en tøffel
som Nikita Khrusjtsjov i FNs hovedkvarter i New York.
"Når kommer du hjem?"
De andre ungdommene bare…
Jeg sier: "Ingen fare.
Jeg later som om jeg drar hjem og sniker meg tilbake."
Så jeg drar hjem,
vekk fra en bule med kjærlighet, liv og dop.
Dette er profilen min på LinkedIn, forresten.
Så ja, jeg vokste opp med lammende angst.
Jeg er alltid redd for at moren min
plutselig dukker opp og roper:
"Jeg hadde rett! Du snakket i en time! Den dama kjeder seg i hjel!"
Det er min største frykt.
Jeg skulle ønske jeg ikke brydde meg.
I denne alderen med regler og merkelapper,
skulle jeg ønske jeg ikke brydde meg, sier…
"den unge, sterke, ikke syltynne kvinnen
som ikke er klassisk pen, men har et fint ansikt,
er en selvskapt gründer som gnisser lårene på Italienske talenter".
Dette er ikke et lett liv.
Skulle ønske jeg var sterk nok til å ikke bry meg om andres meninger.
Det er tross alt 2022.
Men dere skjønner,
jeg er ikke sterk nok.
Den eneste som er det, er Cristina, søsteren min,
fordi hun har Asperger syndrom.
Jeg vet ikke hvor mye dere vet om Asperger.
Jeg visste ikke hva det var,
så i 2006 sjekket jeg en pålitelig kilde:
Yahoo! Answers.
Giovanna fra Pordenone svarte:
"Ja, katten min hadde det.
Han kastet opp hårballer i fire dager mens han så på TV, men er bra igjen nå.
Faktisk varierer Asperger
fra person til person.
I min søsters tilfelle,
gjør det at hun ikke eier filter.
Hun er som en stor baby. Hun sier det som det er.
Hun er redd to slags mennesker:
fattige og stykke mennesker.
Jeg vet det.
Søsteren min er en høyrevridd handikappet.
Dere skjønner,
når hun ser fattige folk,
ser hun for seg dagen når foreldrene ikke kan ta seg av henne.
Og når hun ser stygge folk,
ser hun stygge folk. Jeg skulle ønske grunnen var bedre.
Så som dere kan forestille dere,
var det å vokse opp med henne en drøm
fordi livet mitt gikk fra mono til stereo.
Jeg hadde ikke vært her med dere uten henne.
Jeg hadde ikke snakket om min egen dritt her
og fått betalt for det
om det ikke var for henne. Jeg hadde vokst opp
til å bli en perfekt, tynn advokat
med en utro mann som sier han elsker henne og tre barn som heter Gianmaria.
Jeg hadde sagt: "Michela Giraud er ganske morsom.
Hun burde slanke seg 20 kilo."
Og jeg hadde stemt på Italias brødre.
Slik hadde jeg vært.
Denne personen.
Og…
Jeg skylder søsteren min alt.
Men dere skjønner,
det var ikke lett å vokse opp med henne.
Når hun ville spørre noen "Hva jobber du med?" på en fest,
gjorde angsten hennes spørsmålet til noe som…
"Du!
Du.
Hva gjør du?"
"Jeg er arbeidsledig akkurat nå."
"Michela!
Hvorfor tok du meg med på en fest full av fattiglus?"
I ekte Goldoni-stil.
Veldig teater fra 1700-tallet.
Jeg var…
Jeg måtte si:
"Nei, hun mente det ikke.
Tro meg, hun er…
Hun er bare nervøs."
Noen ganger spurte hun bestevennen min:
"Francesco?
Blir du med oss på cruise?"
"Nei, jeg kan ikke i år."
"Pappa!
Lov meg at vi aldri blir fattige som ham!"
Én gang
banket en venn av meg, som ikke akkurat er en gresk gud,
på døra, og søsteren min åpnet.
Og hun gjorde dette.
"Oi, du er skikkelig stygg!" Bang!
Hun slengte igjen døra.
Men ti minutter senere var han der fortsatt.
Søsteren min er veldig bestemt.
Hvis hun vil noe, gir hun seg ikke.
Hun er som Kim Jong-un.
Du kan sammenligne stemningen i Nord-Korea med den hjemme hos meg
når vi spiste lunsj sammen.
En gang dro vi til en feriegård i Toscana i påsken.
Jeg var så stolt av å ha reservert et avsidesliggende bord,
så og si i peisen.
Etter en stund er vi klare til å spise dessert,
fortsatt uskadde.
Stedet er så fredelig. Og så et barn.
Et jævla barn
reiser seg
og begynner å synge slik.
Og rommet sier "Å!"
Dette er meg.
Og faren min.
Moren min. Og søsteren min…
"Jeg vil synge."
"Nei, vennen. Nei.
Du trenger ikke å synge.
Du har så mange gaver.
Hun er bare et barn.
Du trenger ikke å vise at du er flinkere. La henne synge."
Søsteren min bare: "Greit."
Og barnet…
Og søsteren min…
Man skulle tro
at rommet bare…
Nei.
Folk er lamslåtte.
En dame bak meg.
Mannen hennes.
Steken på tallerkenen deres.
Og så ble jeg tenåring.
Som tenåring våknet jeg og sa:
"Jeg lever!
Dessverre."
Speilet var min verste fiende.
Jeg så på lastebiler på veien
med et hjerte fylt av håp, ikke frykt.
Og…
På den tiden
pleide jeg å tilbringe somrene
på et snobbete sted like utenfor Roma
som var fullt av kule, snobbete unger med sine små grupper.
Mens jeg gjemte meg i buskene,
som en offshore bankkonto i Fiji.
Men søsteren min sa:
"Folkens!
Vil dere møte søsteren min? Hun er der!
Michela!
Vil du bli venner med denne gjengen?
Dere, søsteren min er kjempemorsom!
Michela!
Tisset du på deg?"
Jeg døde på innsiden. Råtnet som Tiber.
Jeg sa: "Ja.
Hei, det er meg. Den normale søsteren."
Som 15-åring latet jeg som jeg hadde selvtilliten til en 30-årig kvinne,
selv om jeg ikke visste at tampongapplikatoren måtte fjernes.
Det er ikke lett å ha et handikappet søsken.
Det er som når et søsken er rockestjerne.
Alle forventer at du er noe spesielt.
"Greit,
denne er handikappet,
hva med den andre?"
Da jeg var 14, var personligheten min: "Jeg studerer aldri. Jeg er en rebell.
Jeg har en Nirvana-genser. Jeg er så opprørsk."
"Du strøk på matteprøven."
"Nei!"
Det var ikke lett på 90-tallet.
Folk skjønte ikke hva funksjonshemming var.
De eneste funksjonshemmede de visste om, var de i rullestol.
Hvis du ikke hadde det, tvilte de på deg.
Folk spurte meg ikke ting som:
"Michela, du er utrolig vakker. Hva er hemmeligheten din?"
Nei, de så på meg og bare…
"Søsteren din…
Hva feiler det henne?
Har hun den?
Parkeringstillatelsen for handikappete?"
"Nei, søsteren min kan gå."
"Hvorfor det?"
Hvis du har et handikapskilt, er du del av en kaste.
Du kan parkere i Roma sentrum.
Du kan få de beste plassene på Olimpico til derbyet.
Du får gratis plass på Måneskin-konserter.
Det er en gyllen billett!
Du har en gyllen billett, og du vet det ikke.
Får du rabatt på Ikea?
Å montere møbler er vanskelig for vanlige folk,
for ikke å snakke om slike som søsteren din.
Er det alltid Black Friday for deg?
Får dere gratis kinobilletter? Ikke at søsteren din forstår filmer."
"Nei, det fungerer ikke slik."
"Hva feiler det henne? Er hun handikappet?
Ellers hadde hun ikke vært slik.
Hva feiler det henne? Har hun Downs?
Er hun mer oppe eller mer nede?
Beklager, jeg prøvde å lette stemningen.
Er hun spastisk eller noe?"
"Nei."
-"Er hun Bamboleiro?" -"Hva er det?"
"Ja, Bamboleiro!
Som de som går rart,
med ødelagte bein. Og du synger:
Bamboleiro! Bamboleiro!"
"Kanskje foreldrene dine har skylden.
Er du transkjønnet?"
-"Ingenting med det å gjøre." -"Har du kurver?
Er dere jøder?
Er dere romani?"
"Ingenting med det…"
"Men du sa at faren din var fra Napoli."
"Hør her, ikke våg…"
"Greit, jeg skjønner, men har du gått til ernæringsfysiolog?
Eller en eksorsist?
Har du sendt henne til Italienske talenter?
Vet du hva?
Jeg synes synd på foreldrene dine.
De hadde ett handikappet barn, og de turte å prøve igjen.
Og du kom. Du er ikke akkurat syltynn.
Ikke vondt ment."
"Jeg har bare lubne armer!"
"Ikke vær så hårsår! Hva sa jeg?
Hør her,
jeg skal tilstå noe.
Det er en vanskelig situasjon.
Faren min…
…har høyt kolesterol.
Heldigvis ga de ham handikapparkeringstillatelse.
Og han måtte insistere! Utrolig!"
"Jeg skal si sannheten.
Ja, søsteren min har et dørslag på hodet."
Da jeg var liten, så jeg henne aldri som annerledes.
Men jeg så det i andres øyne.
Jeg så blikkene deres.
De flyttet seg unna når vi kom.
Og på et tidspunkt begynte jeg å lure.
Jeg spurte: "Mamma, hvorfor unngår folk oss?
Hvorfor blir vi ikke bedt på fester?
Eller til middager?
Hvorfor ser de på oss som om vi var…
…monstre?"
Og moren min sa:
"Ikke vær redd, vennen.
Du skjønner…
Hodet vårt er som en gryte.
Og vi har så mye informasjon.
Men søsteren din har ingen gryte.
Hun har et dørslag."
Og…
Siden jeg pleide å leke med et dørslag på hodet,
sa jeg: "Mamma, har jeg samme syndrom som henne?"
"Nei, du har bare kurver."
Ok.
Jeg vil dedisere dette showet
til mamma, bestemødrene mine, til søsteren min,
og til en person som gjorde så mye for meg
og fortjener å bli nevnt.
Faen ta deg, frøken Pina!
Dra til helvete!
Takk.
Tekst: Marte Fagervik