Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
Nu apuc 40 de ani.
Bună seara! Haide, aplaudați-mă!
Aplaudați ca și cum aș fi în pielea goală!
Ce căldură! Ce bucurie!
Parcă am fi în 2019.
Să mă prezint: înaltă, zveltă
și cu un nume de familie străin ce sugerează carismă și mister.
Da, asta-s eu.
Emily Ratajkowski.
Dacă ați comanda-o online, asta ați primi.
Când mor, vreau poza ei pe piatra de mormânt.
Oricum voi fi moartă.
Cu cine se judecă? Cu copiii mei nenăscuți?
Mi-ar plăcea să am fii.
Mi-ar plăcea să fie obnubilați de mine,
total obsedați.
Ca tipii care se uită la parteneră după sex și zic:
„Nu vei fi niciodată ca mama.”
Dar fiice? Niciodată!
N-aș vrea o versiune mai slabă a mea fără probleme mintale
să-i zică soțului meu:
„Tati, poți să-mi cumperi asta?”
La muncă, puturoaso!
Chiar dacă ai cinci ani.
Aplauze pentru solidaritatea feminină!
Oricum, pentru cine nu mă cunoaște,
adică cei lipsiți de bun gust,
m-am născut la Roma pe 28 iulie 1987.
Ați auzit de Roma?
Orașul în care ne rezolvăm problemele dându-le foc.
Autobuze.
Poduri vechi. Gunoaie.
Cei care plătesc orice cu cardul. „Pot plăti cu cardul?”
„Dacă așa vreți…”
Televiziune. Cinema. Internet.
Am fost peste tot, în afară de închisoare.
Dar nu mai e mult.
Anul ăsta m-am înregistrat pentru TVA. Trăiesc visul.
Garda financiară. Trăiesc visul.
Am dat din coate ca să parvin.
Am tolerat hărțuirea sexuală și am și practicat-o.
În sfârșit, mi-am atins unele obiective.
Am apărut în lista Forbes Italia cu cele mai de succes 100 de femei.
Acum, ați zice: „Mamă, Michela, nu-i rău!
Ar trebui să fii mândră.
Acum ești faimoasă, ți-ai schimbat viața.
Ai dat lovitura.”
Nu!
Când devii faimos, nu ți se schimbă viața.
Ești același rahat cu ochi, dar acum o știu toți.
Viața ți se schimbă dacă te trezești pisică.
Datorită rahatului îți schimbi viața!
Te caci la tăviță!
E alt stil de viață.
Încă fac tot ce făceam și înainte.
Dimineața, mă trezesc și îmi verific profilul
ca să văd dacă mărimea burții mele
seamănă cu un Fiat Qubo.
Încă fac aceleași lucruri pe care le făceam înainte,
dar am multe probleme noi.
Nu știu, dacă-s la coadă la delicatese
după o doamnă în vârstă
căreia îi ia 40 de minute
să cumpere niște brânză gorgonzola, și-s acolo…
Zice: „Vreau niște gorgonzola.
Și un pic de șuncă
pentru nepoțel.
Și un booster Pfizer.
Și mai vreau niște gorgonzola!”
„Băga-mi-aș, doamnă!”
Mai lasă-ne și nouă niște gorgonzola!
Vrem și noi.
Dacă vrei să țipi ca Robert Plant, ieși să cânți „Whole Lotta Love”
și dispari naibii!
Dar, dacă spun așa ceva, a doua zi o revistă online va susține
că am inventat Holocaustul.
„Bătrâni: feriți-vă de Covid și de Michela Giraud!”
Sper că n-am ofensat pe nimeni.
Sunt vârstnici în sală?
Sunt…
fani ai lui Robert Plant?
Robert Plant e aici?
Grozav, n-am jignit pe nimeni. Grozav!
Măcar nu sunteți ca fanii lui Demi Lovato.
Când apari mereu în presă,
trebuie să ai grijă ce spui.
O zic din proprie experiență.
Era în 2021 d.H., în luna mai.
Am citit povestea asta.
„Demi Lovato: «Sunt nonbinară. Vreau să mi se spună «cutare»”.
Habar n-am ce înseamnă „nonbinar”.
Îl pot căuta pe net,
dar creierul meu comic pornește
și se gândește la magicianul de la televizor.
Poate-l cunoașteți.
Magul Otelma are mai multe licențe în litere,
se referă la el la persoana întâi plural și e magician.
Ca orice licențiat în litere.
Așa că am venit cu următoarea glumă:
„Demi Lovato vrea să i se spună «cutare» ca Magul Otelma»”.
Îmi zic: „E genială.”
Ești un geniu.
Meriți premiul pentru satiră primit în 2020.
Firește, puteam căuta pe net ce înseamnă „nonbinar”,
dar am câștigat premii.
Sunteți nebuni?
Bineînțeles…
Adică, puteam…
Puteam să verific într-un dicționar online,
dar am un premiu pe perete
între crucifix și un afiș cu Tom Hardy dezbrăcat.
Mă înțelegeți?
Așa că, în final, scriu gluma asta:
„Demi Lovato vrea să i se spună
«cutare» ca Magul Otelma.”
O pun pe Facebook și lumea cică:
„Ești tare!” „Un geniu!”
Drept urmare, cu un sprijin atât de solid,
pun gluma pe Twitter.
Da, prietena mea.
Am pus-o pe Twitter.
Apoi, am făcut ceva incredibil de inteligent.
Mi-am oprit telefonul.
Și am ieșit.
M-am bucurat de viața reală.
Mi-am zis: „E soare. Copiii se joacă.
Uite-o pe doamna în vârstă cu gorgonzola.
Lumea e minunată!”
Iau trenul,
pornesc iar telefonul…
O ploaie de insulte.
De parcă eram…
tatăl lui Britney Spears.
„Meriți să crăpi!
Rahat mizerabil cu ochi ce ești!”
Semnat, PlăcințicăDrăguță96.
„Crăpi, ratato!
O să țopăi pe mormântul tău!
Semnat, IubitoareadeTort2001.
Unii au scris lucruri incredibil de grele,
dar aveau poze de profil super drăguțe.
În final, mi-am zis: „Bun,
poate am dat-o în bară.”
„Hai să vedem ce înseamnă «nonbinar».”
Așa că am…
Abia pe urmă.
Și descopăr că „nonbinar” e un termen legat de lumea LGBTQI
și nu e legat de scientologie, cum credeam eu,
sau de o dietă la modă, gen Dukan.
M-am transformat din Michela voastră haioasă și dusă cu pluta
în criminalul în serie din M.
Fără să vreau am făcut o glumă care a jignit comunitatea LGBTQI
în ajunul unui film despre comunitatea LGBTQI în care jucam.
Să zicem că m-a sunat biroul de presă:
„Alo, Giorgia Meloni?”
Au vrut să mă scoată,
să mă înlocuiască digital cu un actor mai puțin compromis,
Kevin Spacey.
Cine, eu?
Mereu am visat să fiu o combinație
între Madonna, Lady Gaga și RuPaul călare pe curcubeu.
După vreo trei ore, îmi vine ideea:
„Michela, fii lucidă cum ești tu.
Ai scris atâtea glume uimitoare la viața ta…
Nu știai că asta va răni pe cineva.”
Așa că șterg gluma. Și trebuie să spun că…
Altă ploaie de insulte!
De parcă eram mama lui Britney Spears!
Ștergerea mesajului nu a rezolvat nimic
și i-am enervat pe toți.
Îmi va sta scris pe piatra funerară:
„I-a scos din sărite pe toți.”
Sub poza lui Emily Ratajkowski.
Primesc mesaje gen:
„Să-ți fie rușine, Michela! Lașo! Ești nașpa!
Te-ai înclinat în fața culturii corectitudinii politice.”
Ce ar zice satira? Și Aristofan? Și Lenny Bruce?
De unde să știu? Lenny Bruce e mort.
„Alo, Michela? Bună!
Faci un Live pe Instagram cu Alessandro Zan,
pe care-l urăști,
despre legea sa contra homotransfobiei?
Nu-s Pillon!
Bine, am scris o glumă.
Nu numai c-am scris pe Instagram în favoarea legii lui Zan.
Nu!
Am făcut mai mult de atât!
Am pus un clip cu „Zan” scris pe ambele mâini.
Un Zan dublu!
Ah!
Pot fi o mai mare susținătoare?
Dar asta nu e tot. Pe urmă au zis:
„Nu te teme, Michela.
Vom susține mereu libertatea de expresie.” Semnat,
Europa cu Salvini.
A fost ca atunci când am citit comentariul: „Michela, ești beton!”,
scris de noua iubită a fostului meu.
M-a înșelat cu ea când aveam Covid.
Lumea mă oprește pe stradă să întrebe:
„Mai știi când ai fost de dreapta?”
Sunt dovada vie a zicerii lui Andy Warhol:
„Fiecare va fi fascist pe Twitter timp de 15 minute.”
Dar mi-a plăcut să fiu fascistă 15 minute.
Negrul te face mai slab.
Totuși…
Am mai descoperit un lucru.
Că e mai rău să fii apărat decât să fii atacat.
Ca și cum ai face sex în grup
când iei prânzul cu-ai tăi.
Un lucru frumos, dar la momentul nepotrivit.
Să fii în centrul unei furtuni pe Twitter e o experiență constipantă,
e ca și cum ai fi într-un FlixBus fără frâne
cu un șofer care ascultă reggaeton.
Și ești obligat să stai acolo s-asculți: „Loco loco…”
Destul!
Cât de loco poți fi?
Dacă ești loco, deja ești dus cu capul.
Dar n-ajunge să fii loco o dată.
Vrei să fii loco loco.
Vrei să depășești tautologia lui loco.
Ce ai putea să faci, să fie așa loco?
Ți-ai ajuta bunica cu ID-ul digital? Ți-ai plăti taxele?
Ai merge neînarmat la ședința cu locatarii?
Ce?
Bravo!
Totuși…
Recunosc,
faima are și părțile ei bune.
Vedeți voi,
primești lucruri pe de-a moaca, cum ar fi…
tricouri, creme hidratante, ceaiuri de slăbit…
Nu că mi-ar trebui astea.
De asemenea, ești invitat la emisiuni la televiziune
cu e-mailuri foarte flatante.
Odată, țin minte, mi-au scris: „Salut, Michela!
Suntem absolut îndrăgostiți de munca ta,
te adorăm, ești un model.
Vrem să vii să vorbești despre un lucru care te privește.
Am vrea să vii la emisiune să vorbești de faptul
că, deși nu ești o actriță tocmai filiformă,
nu faci o dramă din asta și-ți vezi de viață ca și cum n-ai fi.”
Când am citit e-mailul, în capul meu
l-am auzit citit cu glas tare cu accentul local al autoarei,
al scenaristei…
Îmi place accentul ei și orașul din care se trage…
„Bună, Michela!
Ești cea mai tare!
Vrei să vii în emisiunea noastră
să vorbești despre cum, deși ești o halcă de slană,
refuzi să-ți găurești țeasta cum a făcut Kurt Cobain?
Măiculiță! Tare!
Ascultă,
măi,
să nu-ți faci griji, dacă vii la emisiunea noastră,
avem un bufet.
Și e gratis, cu tot ce bagi în tine la Roma,
cu toți carbohidrații.
Ca să fiu sigură că ne înțelegem,
uite poza unui coleg de-ai tăi, Bombolo!”
Vedeți voi…
Nu port ranchiună,
așa că i-am răspuns: „Mulțumesc, Maria Grazia.
Aș fi încântată să vin la emisiunea ta
să vorbesc despre zbaterea mea,
mărimea rochiei mele.
Dar, în ciuda acestui handicap,
fac multe alte lucruri.
Ies din casă fără să-mi fie rușine.
Din când în când,
port chiar și tricouri
cu mânecă scurtă.
Și încap pe ușă.
Sigur, uneori, poate că am obstrucționat
Canalul Suez, fără să vreau.
Dar vă zic un lucru.
Când sunt singură acasă, seara,
fac un pic de balet și, grație frecării coapselor,
pot să aprind șemineul.
Uraaa, Maria Grazia.”
„Tare! Ne place șmecheria cu focul.
Vino la Italienii au talent!”
„Nu, mersi. Mă întorc la prietenii mei
de la My 600-lb Life.”
Dar îi mulțumesc.
M-a descris drept „actriță nu tocmai filiformă”
în locul unui termen pe care nu îl suport,
anume „actriță cu forme”.
Îmi închipui că se pronunță așa:
„Cu forme”.
„Ferecați-vă frigiderele!”
„Vin cele cu forme.”
„Cu forme” e pentru modă
ca ultimul sezon al Urzelii tronurilor pentru serial.
Termenul „cu forme” reprezintă
tot ceea ce lumea modei preferă să uite, ca papucii de plastic
și colaboratorii bătuți de Naomi Campbell.
Odată am fost la un outlet. Dar am făcut și bune.
Îmi amintesc că termenul „Cu forme” era scris cu roșu aprins,
flancat de torțe. Se auzeau tobele bătând.
În stil Jurassic Park. Jurassic Park cu forme.
Era plin de persoane cu forme care umblau cu capul în jos.
Iar de cealaltă parte a gardului
vedeai niște mame filiforme
spunându-le odraslelor perfecte:
„Priviți-le!
Se mișcă în haite.”
Și cele cu forme…
„Mamă!
Toate femeile alea-s însărcinate?
Mi-e frică!”
„Nu sunt însărcinate, copilul meu. Sunt cu forme.
Privește-le!
Uite, li se dă să mănânce.
Personalul va coborî o capră vie
și un motociclist licențiat în litere.”
„Nu! Te rog!
Nu mi-am terminat doctoratul
despre legătura lui Manzoni cu Zerocalcare!
Nu!”
Iar apoi,
doamnele cu forme au fost constrânse
să i se predea unui vânzător și să spună:
„Sunt obligată legal să declar că am mărimea 50.”
„Sigur. Du-te acolo.
Unde moare demnitatea, da.
Da, unde nu te poate ajuta nicio modă.”
E o divizare reală.
E ca Aheron pentru gagicile sexy.
Pe de o parte, ai fete normale, filiforme, care au drepturi…
Așa e-n Italia. Drepturi de fațadă.
Pe de cealaltă parte, fetele cu forme sunt obligate să urmeze ritualuri
cum ar fi mersul dintre cabina de probă și oglindă
rostind mantre de motivație în care nu cred, cum ar fi:
„Oricum îmi place de mine.”
„Sunt extrem de simpatică.”
„Visul meu e să fiu prietena fetei sexy
într-un serial TV.
Sunt grăsana cu mutră simpatică
specialistă în informatică și Marcel Proust.”
Fetele cu forme nu mai au nume normale,
ca Serena, Luciana… Nu!
Numele lor trebuie cumva să le reprezinte mărimea.
Deci avem Lucia Babana, Serena Babana, Maria Vittoria Babana,
Michela Babana, Manuela Babana.
Și trebuie să stea nemișcate
în timp ce alții, ca fraudatorii fiscali sau ucigașii,
dar mereu filiformi, se opresc și zic:
„Îți place mâncarea!”
Fetele filiforme sunt îngrozite
că vor prinde forme dacă mănâncă o felie de pizza.
Ca și cum pizza…
Ca Minos, apare dr. Nowzaradan:
„Giulia!
Mai ai două ciocolate și prinzi forme!”
„Dar, doctore, am 170 cm la 70 kg!”
„Cât speri să mai trăiești?
Vrei să sfârșești ca actrița nu tocmai filiformă
care trăiește frecându-și coapsele la Italienii au talent?
O să-ți prescriu o dietă pe bază de proteine
cu spirulină, licheni
și alte chestii verzi din manualele de liceu.”
Asta e lumea cu forme.
Apoi ai coșmarul pozitivității corpului.
Trebuie să te placi, orice-ar fi,
chiar dacă ești sferică,
altfel ești proastă, superficială, turnătoare,
meriți să bei cucută și să mori.
Vreau să zic,
viața nu e doar în alb-negru.
Nu merge așa.
E fizic imposibil să te placi tot timpul.
Uneori te simți ca Beyoncé, alteori ca Magalli.
Asta e gluma care m-a făcut faimoasă
în toate gulagurile lumii.
Ghiciți cine nu s-a simțit jignit! Magalli.
Știa că e o comparație pozitivă.
Hai să scăpăm de povestea asta cu forme.
E doar o etichetă, și încă una jalnică.
Trebuie să ne conformăm toți unui canon?
Dați-mi voie să vă întreb,
cine l-a definit?
Vrei să mă definești?
Bine, ai curaj!
Fă-mă grasă, dar nu mă lua ca pe proști.
Atunci am dreptul să te bat.
Pare corect!
Foarte corect. Nu?
Da, dnă. Să-i batem pe toți!
Când, în sfârșit, scapi de eticheta asta,
te alegi cu alta.
Nu știu, ți se spune „fată dură”.
De fiecare dată când o femeie realizează ceva, e dură.
De ce? E de carton? Sau biscuit?
Ce face o femeie dură?
Dă cu șutul în ușă fără să plângă?
Își găsește cheile în poșetă?
Poate să meargă singură la toaletă?
E frumușică și dacă e mică?
De fiecare dată când citesc știri de genul:
„Ea e Caterina,
o fată dură care și-a urmat visul de a fi antreprenor,”
apoi văd poza bietei fete fără nume de familie
făcută sendviș între rețeta zilei
și Lotty, foca drăguță care cântă Marseilleza din aripioare.
A naibii concurență!
Ca să recapitulăm, nu e ușor să fii fată în lumea de azi.
Alt lucru pe care-l aud des:
„Cum ai reușit să faci munca asta
deși ești femeie?”
De unde compasiunea? Mă iei drept cerșetoare?
Bine, dă-mi cinci euro să-mi iau tampoane de bumbac.
Am 34 de ani și plătesc TVA.
Mi-am câștigat dreptul să nu mi se-nroșească fundul.
Nu crezi?
Adică…
Bine atunci…
Destul cu vorbăria despre femei.
Oricum, ce vor femeile? Dreptul la vot?
Ah!
Pe bune, Merlin?
Țintește mai jos.
Să discutăm despre un grup de oameni care au o viață mai grea.
Un grup de oameni care trăiesc la marginea societății.
O categorie care chiar nu mai are putere.
Să le dăm vocea înapoi!
Albii heterosexuali.
Puținii care-au rămas.
Foarte puținii!
Unde sunt?
E vreunul în sală?
Mâna sus!
Nu-s Michela Murgia.
Două mâini? Două!
Valorezi dublu?
Ai fost la Cernobîl?
Hai să-i numărăm!
Unu, doi, trei…
Ți-am zis!
Domnilor!
Ce ați pățit?
Mielușeilor!
Sunteți atât.
Atât de puțin contați.
Cum? Lumea era a voastră.
Aveați un imperiu unde soarele nu apunea,
precum Carol Quintul.
Acum sunteți pe cale de dispariție.
Sunteți ca Prusia.
Ca dinozaurii.
Ca Blockbuster.
Aproape dispăruți.
Exact. Vă vor pune în rezervații naturale.
Apoi vor face un serial TV,
Zombii hetero.
Unde…
Zombii hetero,
unde abordați femeile așa.
„Ascultă-mi podcastul!”
„Chiar ești bună de tăvălit.”
„Toată lumea se simte jignită atât de ușor!”
Vă vor pune într-o rezervație cu eticheta:
masculi albi hetero.
Primul voluntar va fi un mare viteaz,
Marco Montemagno.
„M-am trezit într-o zi
cu ceva uriaș sub cearșaf.
Egoul meu.
Așa că am venit să experimentez senzația unei noi experiențe,
a nu avea dreptate.”
Dar nu vă faceți griji, băieți. Asta se va sfârși.
În curând vor începe să scrie articole despre voi:
„El e Marco, un băiat dur,
merge zilnic la muncă fără să fluiere după femei.”
O altă etichetă cu care-s plesnită adesea e „comică tânără”.
Am 34 de ani.
Ditamai oximoronul!
Vedeți? Nu se-aude nici musca.
Dar mă bucur că am găsit faima la 34 de ani
căci, la vârsta mea, ești mai chibzuit cu banii.
Iei analgezice,
suplimente,
papuci ortopedici.
Am un picior cav.
Dacă ai faimă la 20 de ani,
spargi toți banii pe cocktailuri.
Beau cocktailuri cu valeriană și antiinflamatoare.
Dar, sincer,
nu mi-a fost ușor să mă adaptez la viața de persoană faimoasă,
mai ales din cauza familiei mele.
Să te naști într-o familie burgheză, catolică, militară
are multe avantaje, ca sobrietatea.
Eleganța.
Bunul gust. Decența.
Dar mai sunt și altele,
ca anxietatea, atacurile de panică, vinovăția catolică, angoasa.
Practic, Vaticanul, dar fără lucrurile mele preferate,
cum ar fi indulgențele, banii,
hainele în care te poți pișa pe tine fără să se știe.
Și halebardele spațiale ale gărzilor elvețiene.
Dar, revenind la familia mea,
nu m-am descurcat cu noua mea faimă
pentru că exista o singură regulă:
teama de Dumnezeu.
Ăsta era cuvântul-cheie.
„Nu fi niciodată fericit,
nu te bucura de lucrurile bune, deși ai trudit pentru ele,
că te vede și te bate Dumnezeu.”
Da, ne va găsi la Balduina.
În nordul Romei. În anii '90.
Imaginați-vă…
Imaginați-vi-l pe Dumnezeu.
Bossul lumii spune: „Înger serafim.
Dă-mi dosarul ăla maro, cel despre Pământ.
Bun așa…
Să vedem…
«Războiul din Golf.»
A fost nasol.
Dar Vestul are interese. Mai departe!
«Pactul Stat-Mafia.»
E rău, dar au făcut ceva ficțiune TV bună. Mai departe!
Poftim?
Tânăra Michela Giraud e fericită pentru nota la matematică
și serbează cu un sendviș cu mortadella?
Petru, dă-mi biciul ăla!
Te-am prins!
Te-am prins, grăsunico!
Te condamn la ceaiuri de plante pe viață
și bule congelate de spanac și brânză
pe care dădaca ta nu le va dezgheța
pentru că i se fâlfâie!”
Și…
Când Dumnezeu nu era de ajuns,
bunicile mele au introdus jucătorul de bază,
Sfânta Fecioară.
Da, m-au șantajat folosind statui ale Sfintei Fecioare.
Își cunoșteau Sfintele Fecioare ca niște somelieri ai Sfintei Fecioare.
Ziceau:
„Să vedem, Michela.
Azi ai refuzat să-ți exersezi postura
ținând pe cap cel mai greu dicționar,
purtând în schimb o strecurătoare.
A fost un păcat cu un gust amar, a făcut-o să plângă
pe Fecioara din Civitavecchia.”
Într-o zi ar fi Fecioara din Loreto, în alta, Fecioara din Pompei.
Cu cât sunt mai grave păcatele mele,
cu atât mai europene-s statuile.
Ca Fecioara din Czestochowa
sau Fecioara din Lourdes.
Era Sfânta Fecioară fără frontiere.
Evident, Sfânta Fecioară aștepta
să ne îmbrăcăm într-un anumit fel.
Ne-am născut într-o familie burgheză romană.
Așa că eu și soră-mea purtam sarafane super scumpe,
bluze de catifea,
pantofi din piele lăcuită.
Practic nu eram fetițe,
eram două agente de asigurări.
Sfânta Fecioară se aștepta să fac și sport
conform marii mele pasiuni.
Pentru șuncă.
Îmi plăcea șunca și să mă joc cu alți copii.
De fapt, nu mă jucam cu ei.
Vreau să zic,
îi snopeam.
Fiind un copil gras și violent,
părinții au ales să mă înscrie la un curs
care să-mi stimuleze talentele naturale.
Baletul.
Bineînțeles!
Nenorociții!
Și după…
După multe luni de cursuri de balet,
eram tot grasă și violentă, dar purtam tutu.
Când îi snopeam.
Ai mei voiau ca eu și soră-mea
să facem totul împreună,
dar ea e în spectrul autist.
Soră-mea spune tot ce-i trece prin cap.
Nu are filtru. Nu are teamă.
Îi trimite pe toți la origine, oricine ar fi.
Face tot ce ne-ar plăcea să facem,
dar numai Vittorio Sgarbi face.
În concluzie,
nu mi-a fost ușor să învăț balet cu copiii din cartier
fiindcă erau exact opusul nostru.
Zvelți, perfecți, siguri de ei,
eleganți și foarte răzgâiați.
Atât de răzgâiați încât reacționau dezgustați
dacă le dădea mama o imitație de Barbie în locul uneia reale.
„Maria Vittoria, e 1994. Corupția macină guvernul.
Iar mama ți-a cumpărat păpușa aceasta.
Dar mama te iubește oricum.
Fii sigură!”
„Mamă, fii sigură de două lucruri:
când o să fiu mare, nici eu n-o să-mi plătesc taxele
și o să te internez într-un azil din provincia Rieti.”
Deci…
Închipuiți-vă cum a fost pentru mine să cresc cu fetele astea
care acum, că s-au făcut mari, au devenit niște…
Niște…
Nu. Niște…
Niște stricate.
Niște…
niște stricate!
Niște…
Stricate!
Mi-a fost greu să merg la balet.
Soră-mea era foarte hotărâtă.
Era Lebăda Neagră:
„Voi fi balerină profesionistă!”
Iar eu doar…
mă rostogoleam.
Ca o bilă pe o masă înclinată.
Nu dansam.
Făceam experimente de fizică.
Adesea trebuia să repetăm o anumită figură
care însemna să mergem de la punctul A la punctul B făcând un exercițiu.
Îi spuneam „propria mea Hiroshima”.
Celelalte fete făceau așa.
Ești bestială!
Iar eu…
Am o crampă la picior.
Așa făceam eu…
„Nu pot, dră!” Și celelalte fete…
„Kevin, ești ceea ce profa ar numi les incompétents.
Fata mea în casă dansează mai bine ca tine.”
În vestiare, încercau să fie drăguțe.
Vedeau că eu și soră-mea eram diferite,
așa că spuneau lucruri ca:
„Voi două sunteți handicapate?”
Iar eu răspundeam: „Nu, doar am brațe dolofane.”
Soră-mea îi zicea una de dulce.
Sincer, dacă cineva străin îți spune una ca asta,
ai tot dreptul să-l înjuri.
Soră-mea are alocație de invaliditate, dar merită o medalie.
Haștag: guvern italian, gândește-te!
Nu, uită de asta. Nu-i tăia banii.
Ideea e
că lucrurile n-au mers grozav. Nu eram făcute să fim balerine.
Eu și soră-mea aveam la fel de multă coordonare
ca un dulap de bucătărie de două parale.
Dintr-un motiv sau altul,
profa mea ne-a zis să stăm în spate,
pe motiv c-am fi înalte.
În ultimul rând eram eu, soră-mea,
ceva praf,
Sfântul Graal,
Elvis,
filmografia lui Bill Cosby,
agenda lui Paolo Borsellino.
Am înțeles că lucrurile nu mergeau bine
după niște comentarii vagi.
Profa de balet
îi spunea tatei: „Ascultați, domnule Giraud,
nu vreau să vă alarmez,
dar fiicele dvs. sunt cele mai grase din clasă.
Mai ales Michela.
Ar putea să încerce înotul,
atletismul,
luptele greco-romane
sau wrestlingul.
Nu voi pierde vremea vorbind despre asta.
Am numărul meu special de comedie,
ne-am adunat cu toții aici în cinstea mea.
Apar pe coperți de revistă. Ce-mi pasă?
Doar nu stau să rumeg și să țin ranchiună…
Dar te bag undeva, dră Pina!
Bravo!
Te bag undeva!
Să ți-o trag, dră Pina!
Joder, maestra Piña.
Te bag undeva!
Așa!
În regulă.
Vedeți voi,
mi-e groază să fiu judecată.
De oricine.
Mai cu seamă mi-e groază să fiu judecată de mama.
E prezentă aici?
Îi zic mamei:
„Mamă, de ce nu vii la spectacolul meu?”
„Cât durează? O oră? Doar tu? Ce plictiseală!”
„Mamă, sunt pe coperta Vanity Fair.”
„Și ce?”
„Am dat probă pentru un serial de comedie.
Mi-ar putea schimba viața.”
„Ți-am adus formularul
ca să te înscrii pentru postul de paznic la muzeul
din Ariccia.”
Și tata:
„Nu, iubito, cum așa? Ar trebui să poarte o armă?”
De fiecare dată când mă vede pe scenă, tata zice că mă fac de cacao.
Așa ne-au crescut părinții noștri în Italia.
Cu o dietă de control și respect de sine.
Vă zic un lucru,
dacă mama ar fi fost mama surorilor Kardashian,
n-ar fi lansat niciodată o linie de lenjerie intimă,
de bijuterii sau de parfumuri.
Ar fi deschis un magazin de chiloți de damă în pustietate.
Mama are obiceiul ăsta.
Mă controlează și-acum
de parcă ar fi Dumnezeu, Bill Gates sau Zuckerberg.
Mama se teme de două lucruri:
să nu mor sau să nu rămân gravidă.
Când eram adolescentă,
mă plimbam odată pe o stradă liniștită din Roma,
genul de stradă unde vezi doar
prostituate și traficanți de droguri.
Stăteam la șuetă cu un oarecare tip sexy
despre situația din Orientul Mijlociu.
„Aș putea să rad brânză pe pectoralii tăi!”
Țâr-țâr!
„La ce oră te-ntorci?”
Am înghețat.
De atunci, am devenit David Copperfield al erecțiilor.
Mama mă suna și când eram în vacanță,
căci infracționalitatea nu doarme.
Petreceam vacanța de vară într-o stațiune din Calabria.
Ajungeam acolo extenuați,
pentru că mama conducea cu cel mult 40 km/h
și se punea între două tiruri, „să fim sigure”.
Șofatul ei
crea tensiuni
cu camionagiii,
care dădeau cu iconițe în noi și ne blagosloveau.
Le scoteau pe geam
și le aruncau în noi.
Tata zicea: „Dragă, nu poți să mergi mai repede? Idiotule!”
„Nu te certa cu el, Alfredo. Mi-e amic.”
Nu-l văzuse în viața ei.
Stațiunile de pe litoralul italienesc sunt populate de cei mai înstăriți
copii din Italia.
Prin urmare, cei mai răsfățați,
cei mai nesimțiți copii.
Imaginați-vi-l pe Andrea, în vârstă de 16 ani, din Benevento,
etalând un portofel Fendi.
Vittoria, tipa sexy din Verona, cu pletele-n vânt.
Apoi eram eu.
Păr creț, un singur sân. Aparat dentar.
Ca un tablou de Picasso.
Mă simțeam solidă și sigură de mine
ca orice structură construită cu banii Camorrei.
Până la urmă,
venea discoteca adolescenților.
Începea la ora 22:00.
Nu reușeam să-mi fac curaj
până la ora 23:40.
La un moment dat, îmi spun: „Gata!
E momentul meu.
E viața mea.
O s-o iau razna.
Pe ringul de dans!”
Îmi scot aparatul.
Scap de tricoul înfășurat pe talie ca să-mi acopere curul.
Apropo: afară erau 40 de grade.
Și, după atâția ani de balet,
cobor senzual pe ringul de dans.
Îl văd pe cel mai sexy tip din grup venind spre mine.
Musculosul din Brianza.
Înalt, 17 ani, cămașă albă,
păr negru dat cu gel
și un Nokia care făcea poze. În 2004.
Un adevărat Elon Musk.
Vine spre mine.
Nu-mi vine să cred că vine să vorbească cu mine
și nu cu Victoria, tipa sexy din Verona.
Nu-mi vine să cred!
Se apropie.
Iar eu…
Și zice: „Michela.”
Eu: „Da?”
„Maică-ta e aici.”
DJ-ul pune „Carmina Burana”.
Mă uit în sus și o văd.
Mama are pe ea cămașă de noapte
și un papuc în mână
ca Nikita Hrușciov la sediul ONU de la New York.
„La ce oră te întorci?”
Ceilalți adolescenți din club fac…
Le zic: „Nicio grijă.
Mă prefac că merg acasă, apoi mă furișez înapoi.”
Așa că mă duc acasă,
părăsind cuibul de iubire, viață și droguri.
Asta e prezentarea mea pe LinkedIn, apropo.
Pe scurt, vedeți că am crescut cu o permanentă angoasă.
Mă temeam mereu că, pe nepusă masă,
putea s-apară mama zbierând:
„Am avut dreptate! Ai vorbit o oră!
Doamna aia moare de plictiseală!”
Asta e marea mea temere.
Aș vrea să nu-mi pese.
În epoca asta a regulilor și a etichetelor,
aș vrea să nu-mi pese de cuvintele…
„femeia tânără, dură, nefiliformă
care nu e frumoasă clasic dar e drăguță
e o întreprinzătoare care-și freacă coapsele
la Italienii au talent.”
Nu e o viață ușoară.
Aș vrea să am puterea să nu-mi pese de părerile altora.
Doar suntem în 2022.
Dar, vedeți voi,
nu am puterea aia.
Singura care o are e Cristina, soră-mea,
pentru că are sindromul Asperger.
Nu știu cât de multe știți despre Asperger.
Nu știam ce e,
așa că, în 2006, am căutat pe o sursă credibilă:
Yahoo! Answers.
Giovanna din Pordenone a răspuns:
„L-a avut pisica mea.
A vomitat patru zile ghemotoace de păr
când privea la televizor, dar i-a trecut.”
De fapt, Asperger variază
de la om la om.
În cazul soră-mii,
se manifestă fără filtru.
E ca un copil mare. Le zice verde-n față.
Se teme de două tipuri de oameni,
săraci și urâți.
Știu.
Soră-mea are o dizabilitate de dreapta.
Înțelegeți,
când vede oameni săraci,
își imaginează ziua în care ai mei nu vor putea avea grijă de ea.
Când vede oameni urâți,
vede oameni urâți, asta e tot. Aș vrea să am o explicație mai bună.
Așadar, după cum vă puteți închipui,
a fost de vis să cresc cu ea.
Datorită ei, viața mea a trecut de la mono la stereo.
N-aș fi aici cu voi dacă nu era ea.
N-aș fi aici să vă povestesc rahaturile mele
luând și bani pentru asta,
dacă nu era ea. Aș fi ajuns
o avocată zveltă
cu un soț infidel care-i spune c-o iubește de trei ori pe zi
și trei copii pe nume Gianmaria.
Și-aș zice: „Michela Giraud e haioasă.
Ar putea slăbi cu vreo 20 kg.”
Și aș vota cu Frații Italiei.
Asta aș fi.
Și…
Îi datorez soră-mii totul.
Dar, gândiți-vă,
n-a fost ușor să cresc cu ea.
La un chef, când voia să întrebe un ins: „Ce mai faci?”,
anxietatea ei îi transforma întrebarea în…
„Tu!
Tu!
Ce faci?”
„Sunt șomer deocamdată.”
„Michela!
De ce m-ai adus la un bairam
de cioflingari?”
Cu adevărat à la Goldoni.
À la Goldoni!
Iar eu…
Trebuia să zic:
„Nu, nu asta a vrut să spună.
Credeți-mă, e…
E doar puțin emoționată.”
Sau îl întreba pe cel mai bun prieten al meu:
„Francesco?
Vii în croazieră cu noi?”
„Nu, anul ăsta nu pot.”
„Tată!
Promite-mi că nu vom deveni săraci ca el!”
Odată,
un prieten, care nu era chiar frumos ca un zeu,
a bătut la ușă și a deschis soră-mea.
Și a făcut așa…
„Aoleu, ce urât ești!” Bum!
I-a trântit ușa în față.
Dar, după zece minute, era încă acolo.
Soră-mea e foarte hotărâtă.
Când vrea un lucru, îl vrea, nu glumă.
E precum Kim Jong-un.
Atmosfera din Coreea de Nord
era ca aceea de la mine de-acasă
de câte ori luam prânzul împreună.
Odată, de Paști, am fost la o fermă din Toscana.
Eram mândră foc că am reușit să rezerv un locșor atât de ascuns,
practic în șemineu.
În cele din urmă, ajungem la desert,
nevătămați.
Locul e extrem de liniștit. Apoi, o copilă.
O afurisită de copilă
se ridică
și începe să cânte așa.
Toată încăperea face…
Asta-s eu.
Tata, așa.
Mama, așa. Și soră-mea, așa…
„Vreau să cânt.”
„Nu. Nu, dragă, nu.
Nu e nevoie să cânți, zău așa.
Ai atâtea haruri.
E doar o copilă.
Nu e nevoie să o faci de râs. Las-o să cânte!”
Iar soră-mea: „Bine.”
Și copila…
Și soră-mea…
Ați crede
că toți ar face…
Nu.
Oamenii sunt împietriți.
O doamnă în spatele meu.
Soțul ei.
Friptura din farfuria lor.
Și apoi am devenit adolescentă.
Ca adolescentă, mă trezeam și spuneam:
„Sunt vie!
Din păcate.”
Inamicul meu numărul unu era oglinda.
Mă uitam la camioanele de pe drum
nu cu frică, ci cu speranță.
Și…
Vedeți voi, pe atunci,
îmi petreceam verile
într-un loc snob de lângă Roma,
plin de copii la modă, snobi cu micile lor găști.
Iar eu mă ascundeam în boschete
ca un cont bancar offshore din Fiji.
Soră-mea, totuși, spunea:
„Băieți!
Vreți s-o cunoașteți pe soră-mea? E-acolo!
Michela!
Vrei să fii prietenă cu ăștia?
Băieți, soră-mea e super haioasă!
Michela!
Ai făcut pipi pe tine?”
În sinea mea, muream. Putrezeam ca Tibrul.
Ziceam: „Sigur.
Salut, băieți. Eu sunt, sora normală.”
La 15 ani, simulam siguranța unei femei de 30 și ceva de ani
deși nu știam bine nici cum se pune tamponul.
Nu e ușor să ai o soră cu dizabilități.
E ca și cum ai fi sora unui star rock.
Toți se așteaptă să fii ceva special.
„Sigur,
asta e handicapată, dar cealaltă,
ce e cu ea?”
Când aveam 14 ani, făceam:
„Nu învăț. Sunt o rebelă.
Am tricou cu Nirvana. Sunt o mare rebelă.
„Ai picat testul la mate.”
„Nu!”
Lucrurile nu erau ușoare în anii '90.
Oamenii nu înțelegeau conceptul de dizabilitate.
Tot ce știau de dizabilitate era scaunul cu rotile.
Dacă n-aveai din ăla, nu te credeau.
Oamenii nu mă-ntrebau lucruri de genul:
„Michela, ești incredibil de frumoasă. Care-ți e secretul?”
Nu, mă priveau și făceau…
„Sora ta…
Ce e cu ea?
O are?
Parcarea pentru infirmi?”
„Nu, soră-mea umblă.”
„Cum așa?
Dacă ai ecusonul de handicapat, ești într-o castă.
Poți să parchezi în buricul Romei.
Iei cele mai bune locuri pe stadion la derby.
Iei loc gratis în față la Måneskin.
E un bilet de aur!
Ai un bilet de aur și habar n-ai.
Primești reduceri la IKEA?
Asamblarea mobilei e un chin pentru oamenii normali,
darămite pentru cei ca soră-ta.
E mereu Vinerea Neagră pentru tine?
Nu plătești la cinema?
Nu că soră-ta ar înțelege filmele.”
„Nu, nu funcționează așa.”
„Ce e cu ea? Are o dizabilitate?
Vreau să zic, altfel n-ar fi așa.
Ce are? Are sindromul Down?
E mai sus sau mai jos?
Scuze, am vrut să destind atmosfera.
Ce are, e spastică?”
„Nu”.
- „E Bamboleiro?” - „Ce e Bamboleiro?”
„Da, Bamboleiro!
Ca oamenii care umblă ciudat,
cu picioarele-n X. Și le cânți:
Bamboleiro!”
„Poate e vina părinților tăi.
Ești transgen?”
„Nu, nicio legătură.”
„Ești cu forme?
Ești evreică?
Ești rromă?”
„Nu, nicio legă…”
„Dar ai zis că taică-tu e din Napoli.”
„Nu cumva să-ndrăznești…”
„Bine, înțeleg,
dar la nutriționist ai fost?
Sau la exorcist?
Ai trimis-o la Italienii au talent?
Știi ce?
Îi înțeleg pe părinții tăi.
Au făcut o fiică cu dizabilități și au avut curaj să-ncerce iar.
Și ai apărut tu. Nu ești tocmai filiformă.
Fără supărare.”
„Doar am brațe dolofane!”
„Nu fi așa sensibilă! Ce am spus?
Ascultă,
și eu am să-ți mărturisesc ceva.
E o situație foarte dificilă.
Tata…
are colesterol ridicat.
Din fericire, i-au dat parcare pentru infirmi.
Și a trebuit să insiste! Incredibil!”
„O să-ți zic adevărul.
Soră-mea poartă o strecurătoare pe cap.”
Când eram mică, n-o vedeam diferită.
Dar vedeam asta în ochii altora.
Îi vedeam cum se uită.
Când mergeam undeva, se îndepărtau.
La un moment dat, am început să mă întreb.
Am întrebat: „Mamă, de ce ne evită lumea?
De ce nu ne invită la petreceri?
Sau la cină?
De ce ne privesc ca pe niște…
monștri?”
Și mama a zis:
„Nu-ți face griji, scumpo.
Vezi tu…
Capul nostru e ca o crăticioară.
Băgăm în el o puzderie de informații.
Dar soră-ta nu are o crăticioară.
Are o strecurătoare.”
Și…
De vreme ce mă jucam cu o strecurătoare pe cap,
am întrebat: „Mamă, am același sindrom?”
„Nu, ești doar cu forme.”
Bun atunci.
Aș vrea să dedic acest spectacol
mamei mele, bunicilor mele, sorei mele
și unei persoane care a făcut atâtea pentru mine
încât îi adresez o urare specială.
Să ți-o trag, dră Pina!
Te bag undeva!
Mulțumesc!
Subtitrarea: Andrei Albu