Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Jag blir inte mer än 40.
God kväll. Kom igen då, applådera lite!
Applådera som om jag vore naken.
Åh, vilken värme! Vilken glädje!
Det känns som 2019.
Jag ska presentera mig: jag är smal, lång,
och med ett utländskt efternamn som antyder karisma och mysterium.
Ja, det är verkligen jag.
Emily Ratajkowski.
Om du beställt henne på Blocket hade du fått det här.
När jag dör vill jag ha hennes foto på min gravsten.
Jag är ju ändå död.
Vem ska hon stämma? De barn jag inte har?
Jag skulle gärna vilja ha söner.
Jag vill att mina söner ska vara helt begeistrade i mig,
helt besatta.
Som de män som ser på sin partner efter sex och säger:
"Du blir aldrig som min mamma."
Men döttrar? Aldrig!
Jag vill inte ha en smal version av mig utan psykiska problem
som säger till min man:
"Pappa, kan du köpa den där åt mig?"
Gå och jobba, din latmask!
Fast du bara är fem år gammal.
En applåd för den kvinnliga solidariteten!
Hur som helst, för de av er som inte känner mig,
ni som har dålig smak,
så föddes jag i Rom den 28 juli 1987.
Har ni hört talas om Rom?
Det är staden där vi löser våra problem genom att sätta eld på dem.
Bussar.
Gamla broar. Skräp.
Folk som vill betala kontaktlöst överallt. "Kan jag blippa här?"
"Om ni vill".
TV. Bio. Internet.
Jag har varit överallt, utom i fängelse.
Men det dröjer inte länge.
I år anmälde jag mig äntligen till F-skatt. Living the dream.
Finanspolisen. Living the dream.
Jag har kämpat mig uppför stegen.
Jag har tolererat sexuella trakasserier och jag har begått några med.
Och äntligen har jag nått några av mina mål.
Jag var med i Forbes lista över Italiens 100 mest framgångsrika kvinnor.
Nu borde ni säga "Åh, Michela, inte illa.
Du borde vara stolt.
Nu när du är berömd har säkert ditt liv förändrats.
Du har äntligen tagit ett steg framåt."
Nä!
När man blir kändis förändras inte ens liv.
Du är fortfarande samma skitstövel, men nu vet alla om det.
Ditt liv förändras om du vaknar upp och är en katt.
Tacka fan för att ditt liv förändrats!
Nu skiter du i en låda!
Det är en annan livsstil.
Jag gör fortfarande samma saker jag alltid gjort.
Varje morgon när jag vaknar kollar jag min profil
för att se om storleken på min mage
nu liknar en Fiat Qubo.
Jag gör fortfarande samma saker,
men jag har många nya problem.
Om jag väntar vid delikatessdisken
och där är en gammal dam
som tar 40 minuter
för att köpa gorgonzola-ost, så är jag där…
Hon säger, "Jag vill ha lite gorgonzola.
Och så lite skinka
till min sonson.
Och en påfyllnadsdos med Pfizer.
Och lite mer gorgonzola!"
"Men för helvete, tant Selma"
Lämna lite gorgonzola åt oss andra!
Vi vill också ha.
Om du vill skrika som Robert Plant, gå ut och sjung "Whole Lotta Love" därute
och dra åt helvete, för fan.
Men om jag säger nåt sånt, dagen efter kommer nyhetssajterna att hävda
att det var jag som uppfann Förintelsen.
"Pensionärer: akta er för COVID och Michela Giraud"
Jag hoppas att ingen här blev förolämpad.
Finns det äldre människor här?
Finns det…
några Robert Plant-fans här?
Är Robert Plant här?
Bra, så jag förolämpade ingen. Bra.
Ni är åtminstone inte som Demi Lovatos fans.
När man alltid är med i media
måste man vara noga med vad man säger.
Jag pratar av egen erfarenhet.
Det var i Nådens År 2021, i maj månad,
som jag läste den här nyheten.
"Demi Lovato: 'jag är icke-binär. Jag vill bli tilltalad med de. ' "
Jag har inte en aning om vad "icke-binär" betyder.
Jag skulle kunna googla,
men min djärva komikerhjärna tänds
och börjar tänka på den där trollkarlen på tv.
Ni kanske vet vem.
Den Gudomlige Otelma har flera högskolediplom i humaniora,
hänvisar till sig själv genom att säga "vi" och han är trollkarl.
Precis som alla som har examen humaniora.
Så jag kom på följande skämt,
"Demi Lovato vill bli tilltalad med 'de', som den Gudomlige Otelma."
Och jag tänker för mig själv, "Det här är genialiskt."
Du är ett geni.
Du förtjänar verkligen det där satirpriset du fick 2020.
Jag kunde ha googlat "icke -binär",
men jag har ju vunnit priser!
Är du från vettet?
Såklart…
Jag kunde…
Jag kunde ha kollat "icke-binär" i en online-ordbok,
men jag har ett pris på min vägg
mellan krucifixet och en nakenaffisch av Tom Hardy.
Fattar ni?
Så till slut skriver jag det här skämtet,
"Demi Lovato säger att hon vill bli tilltalad
som 'de' som den Gudomlige Otelma."
Jag lägger upp det på Facebook och folk säger:
"Du är fantastisk." "Ett geni!"
Så med så pass bra uppbackning,
lägger jag ut det på Twitter.
Ja, min vän.
Jag la ut det på Twitter.
Sen gjorde jag nåt otroligt smart.
Jag stängde av telefonen.
Och jag gick ut.
Jag njöt av det verkliga livet.
Jag tänkte, "Solen skiner. Barnen leker.
Där är den gamla damen med sin gorgonzola.
Världen är underbar!"
Jag tar tåget,
sätter på telefonen igen…
Ett bombardemang av förolämpningar.
Som om jag var…
Britney Spears pappa.
"Du förtjänar att dö!
Din satans, jävla apskit!"
Från SnuttePlutten96.
"Gå och dö bara, din jävla loser!
Jag ska fan dansa på din grav! "
Från TårtÄlskaren2001.
Några av dem skrev otroligt tunga saker,
men hade urgulliga profilbilder.
Så till slut tänkte jag, "Okej,
jag har kanske trampat i klaveret."
"Låt oss kolla vad 'icke-binär' betyder."
Så jag…
I efterhand.
Och jag får reda på att ordet "icke-binär" har något med hbtq-världen att göra
och är inte, som jag trott, nån slags Scientologi-grej
eller en mode-diet, som Dukan.
Jag gick från att ha varit den skojfriska, lite tokiga Michela
till att bli seriemördaren i Fritz Langs film, M.
Jag hade, utan att veta om det, gjort ett skämt som förolämpade hbtq-rörelsen
strax före premiären av en film om hbtq-rörelsen, som jag själv var med i.
Självklart fick jag ett samtal från filmens pr-byrå:
"Hallå? Är det Giorgia Meloni?"
De ville radera mig
och byta ut mig digitalt mot en mindre komprometterad skådespelare,
Kevin Spacey.
Vem, jag?
Jag har alltid drömt om att vara en korsning
mellan Madonna, Lady Gaga och RuPaul och rida på en regnbåge.
Efter tre ganska långa timmar, tror jag:
"Michela, var ditt vanliga klarsynta jag.
Du har skrivit så många fantastiska skämt i ditt liv…
Du visste inte att det här skulle förolämpa folk."
Så jag tog bort skämtet. Och jag måste säga att…
Ett nytt bombardemang av förolämpningar.
Som om jag var Britney Spears mamma!
Att radera tweetet löste ingenting,
och jag gjorde alla förbannade.
Det här kommer att stå på min gravsten,
"Hon gjorde alla förbannade."
Under Emily Ratajkowskis foto.
Jag fick meddelanden som:
"Du borde skämmas, Michela! Din fegis! Du suger!
Du böjde dig för det politiskt korrekta.
Vad skulle satiren säga? Och Aristophane? Och Lenny Bruce?"
Hur fan ska jag veta det? Lenny Bruce är död.
"Hallå, Michela? Hej.
Vill du göra en livesändning på Insta med Alessandro Zan,
killen du hatar,
om hans lagförslag mot homo och transfobi?"
Jag är inte Pillon.
Okej, jag skrev ett skämt.
Jag postade inte bara ett foto med Zan skrivet på min handflata.
Nej!
Jag gjorde mycket mer än så!
Jag la upp en video med "Zan" skrivet på båda mina händer.
En dubbel Zan!
Oj!
Kan man vara mer stödjande än så?
Men det är inte allt. Sedan sade de,
"Oroa dig inte, Michela.
Vi stöder alltid yttrandefriheten." Undertecknat:
Partiet L'Europa con Salvini.
Det var då som jag läste kommentaren "Michela, du rockar fett!"
skrivet av mitt ex nya flickvän.
Han bedrog mig med henne när jag hade covid.
Folk stoppar mig fortfarande på gatan för att fråga:
"Michela, minns du när du blev högerextremist?"
Jag är ett levande bevis på att Andy Warhols utsaga är sann:
"Everybody will be fascist on Twitter for 15 minutes."
Men det var kul att vara fascist i 15 minuter.
Svarta kläder gör att man ser smalare ut.
Men…
jag fick också veta nåt annat.
Jag fick veta att det var värre att bli försvarad än att bli attackerad.
Det är som att få bukkake
medan man äter lunch med sina föräldrar.
Det är coolt, men vid fel tidpunkt.
Att vara mitt i en Twitter-storm är en konstiperande upplevelse,
det är som att vara på en FlixBus utan bromsar
med en förare som älskar reggaeton.
Och du tvingas sitta där och lyssna på "Loco loco…"
Stopp!
Hur loco [tokig] får man vara?
Om du är loco, är du helt klart rätt illa däran redan.
Men nej, att vara loco en gång räcker inte.
Man måste vara loco loco.
Du vill överskrida tautologin i att vara loco.
Vad skulle du kunna göra som är så loco ?
Ska du hjälpa farmor med hennes bankID? Betala din skatt?
Gå på bostadsrättsföreningens möte obeväpnad?
Va?
Bravo!
Men…
jag måste säga,
kändisskapet har sina positiva sidor.
På så sätt att,
man får saker gratis, som till exempel…
T-shirts, hudkrämer, bantningsteer…
Inte för att jag behöver dem.
Dessutom blir man inbjuden att vara gäst i olika tv-program
genom väldigt insmickrande mejl.
Jag minns en gång jag fick det här mejlet: "Hej Michela.
Vi är helt förälskade i ditt arbete,
vi beundrar dig, du är en sån förebild.
Vi skulle vilja du kom och talade om något du bryr dig om.
Vi skulle vilja du kom till programmet för att prata om
det faktum att trots att du inte är supersmal,
trots denna tragedi så lever du ändå ditt liv och gör din grej."
När jag läste det här meddelandet i mitt huvud
så hörde jag det uttalas högt på avsändarens lokala dialekt,
av det här programmets författare…
Jag älskar hennes accent och staden hon kommer från…
"Hej Michela!
Du är toppen!
Vill du komma och vara med i vår show
och prata om hur du, trots att du är en jävla fetknopp,
vägrar skjuta dig själv i huvudet à la Kurt Cobain?
Wow. Toppen!
Hör på,
hördu,
oroa dig inte, om du kommer på vår show
så har vi en buffé.
Och den är gratis, med allt det där du brukar äta i Rom,
alla kolhydraterna.
Bara så att vi är på samma våglängd,
här får du ett foto av en av dina kollegor, Bombolo! "
Ni förstår,
jag är inte bitter…
så jag mejlade tillbaka: "Tack , kära Maria Grazia.
Jag skulle hemskt gärna vara med i din show
för att prata öppet om min kamp,
med min klädstorlek.
Men du förstår, trots detta funktionshinder
gör jag så mycket annat.
Jag kan gå ut utan att känna skam.
Då och då så går jag
till och med klädd i T-shirt
med korta ärmar.
Och jag kan komma genom dörröppningen.
Visst, någon gång kan jag, oavsiktligen,
ha blockerat Suezkanalen.
Men det finns en sak.
När jag är ensam hemma, på natten,
då gör jag en liten dans, och när jag gnider mina lår
kan jag tända en brasa i öppna spisen.
Yippee-yi-yay, Maria Grazia."
"Toppen! Vi älskar det där bras-tricket.
Kom igen, Italia's got talent! "
"Nej, tack. Jag går tillbaka till mina vänner,
de medverkande i My 600-pound Life."
Men jag tackar henne ändå.
Hon beskrev mig som "inte supersmal"
i stället för att använda en term jag hatar,
vilket är "kurvig",
och som jag föreställer mig ska uttalas så här.
"Kurvig."
"Lås era kylskåp."
"För här kommer de kurviga."
Kurvig är, i relation till modet
som den sista säsongen av Game of Thrones jämfört med tv-serier.
Uttrycket "kurvig" representerar
allt som modevärlden helst vill glömma, som Foppatofflor
och assistenten som blev nedslagen av Naomi Campbell.
Jag har handlat i en fabriksbutik. Men jag har gjort många bra saker också.
Jag minns att skylten "Kurvig" var skriven med röda bokstäver,
inramad av facklor. Man kunde höra en trumvirvel.
Typ som i Jurassic Park. Jurassic "Curvy" Park.
Där var fullt av kurviga människor som gick runt och tittade ner i golvet.
Och på andra sidan stängslet
kunde man se några supersmala mammor
som sa till sina perfekta avkommor:
"Titta på dem.
De rör sig i flock."
Och de kurviga…
"Mamma!
Är alla de där tanterna gravida?
Jag är rädd!"
"Nej, mitt barn, de är inte gravida. De är kurviga.
Titta på dem.
Titta, nu får de foder.
Personalen sänker ner en levande get
och en budkille med examen i humaniora."
"Nej! Snälla!
Jag är inte klar med min doktorsavhandling än,
om kopplingen mellan Giuseppe Verdi och Linus på Linjen!
"Nej!"
Och sen
tvingades de här kurviga damerna
överlämna sig till en expedit och säga:
"Jag är juridiskt förpliktad att uppge att jag är en amerikansk storlek 14."
"Visst. Gå ditåt.
Dit där värdigheten går för att dö, ja.
Ja, dit där inget mode kan hjälpa dig."
Det finns en riktig uppdelning, alltså.
Det är som floden Styx för snygga tjejer.
På ena sidan har du vanliga kvinnor, supersmala tjejer som har rättigheter…
Okej, det här är Italien. Pyttelite rättigheter.
På andra sidan tvingas kurviga tjejer att följa ritualer
som att gå fram och tillbaka från provhytten till spegeln
medan de uttalar motiverande mantran som de inte ens själva tror på, typ:
"Jag tycker om mig själv som jag är."
"Jag har en härlig personlighet."
"Min dröm är att spela den snygga tjejens väninna
i en tv-serie.
Jag är den feta tjejen med ett fint ansikte
som är IT-nörd och gillar Marcel Proust."
De kurviga har aldrig vanliga namn längre,
som Serena eller Luciana. Nej!
Deras namn måste på nåt vis representera deras storlek.
Så vi har Stor-Luciana, Stor-Serena, Bauta-Maria-Vittoria,
Stor-Michela, Stor-Manuela.
Och de måste stå stilla
medan andra rollfigurer, som är skattesmitare eller mördare
men alltid supersmala, kommer förbi och säger:
"Du gillar mat, eller hur!"
De supersmala kvinnorna är livrädda
att de ska bli kurviga bara genom att äta en bit pizza.
Det är typ som: pizza…
Och precis som Minos dyker dr Nowzaradan upp:
"Giulia!
Nu är du två chokladkakor från den kurviga zonen."
"Men doktorn, jag är 170 cm lång och väger 70 kg!"
"Hur länge till hoppas du leva?
Vill du sluta som en icke-supersmal skådespelerska
som försörjer sig på att gnugga låren i Italia's Got Talent ?
Nå, jag skriver ut en proteinrik diet med spirulina
och lavar
andra gröna saker från gymnasie-böckerna."
Det här är den kurviga världen.
Sen så har du den kroppsbejakande mardrömmen.
Du måste gilla dig själv i alla lägen
även om du är sfärisk,
annars är du dum, ytlig, du är en tjallare,
du förtjänar att dricka odört och dö.
Jag menar,
livet är inte så svart och vitt.
Det fungerar inte så.
Du kan inte gilla dig själv hela tiden.
Ibland känner du dig som Beyoncé, ibland som Magalli.
Det är skämtet som gjorde mig berömd
i världens alla arbetsläger.
Och gissa vem som inte tog illa upp? Magalli.
Han visste att det var en positiv jämförelse.
Låt oss göra oss av med den kurviga termen.
Det är bara en etikett och en dålig en dessutom.
Måste vi alla lyda en fast kanon?
Låt mig fråga er:
vem definierade den?
Vill du definiera mig?
Okej, var modig.
Kalla mig fet, men behandla mig inte som en idiot.
Då har jag rätt att klå upp dig.
Det är rättvist.
Helt rättvist, eller hur?
Ja, frun. Låt oss klå upp dem allihopa.
När man äntligen gjort sig av med den här etiketten
får man en ny.
Jag vet inte, men de kallar dig en "tuff" tjej.
Varje gång en kvinna uppnår något är hon tuff.
Varför det? Vad är hon, en kartongbit? En kaka?
Vad gör en tuff kvinna?
Sparkar hon in en dörr utan att gråta?
Kan hon hitta nycklarna i handväskan?
Kan hon gå på toa ensam?
Har hon skinn på näsan trots att hon är en halvportion?
Varje gång jag läser nyheter som:
"Det här är Caterina,
en tuff tjej som följde sin dröm att bli entreprenör",
sen ser jag fotot på den stackars flickan utan efternamn
inklämd mellan dagens recept
och Lotty, den söta sälen som sjunger marseljäsen genom att flaxa med fenorna.
Vilken jävla konkurrens!
Sammanfattningsvis: det är inte så lätt att vara tjej i dagens värld.
En annan sak jag ofta hör är:
"Hur fick du det här jobbet
trots att du är kvinna?"
Vad är det för medlidande? Vad tar du mig för, en tiggare?
Okej, ge mig fem euro så jag kan köpa bomullsbindor.
Jag är 34 år och har F-skatt,
jag har förtjänat min rätt att inte få babianrumpa.
Tycker ni inte det?
Jag menar…
Okej…
Nog talat om kvinnor.
Vad vill kvinnor ha? Rösträtt?
Åh.
Verkligen, Merlin?
Sikta inte för högt.
Låt oss diskutera en grupp människor som har ett mycket tuffare liv.
En grupp människor som lever i samhällets utkanter.
En kategori som inte har någon makt längre.
Låt oss ge dem tillbaka deras röst.
Vita strejta män.
Det finns väldigt få kvar.
Väldigt få.
Var är de?
Finns det några här ikväll?
Räck upp handen.
Jag är inte Michela Murgia.
Två händer?
Är du värd dubbelt?
Är du från Tjernobyl?
Vi räknar dem.
En, två, tre…
Jag sa ju det!
Hörrni.
Vad hände med er?
Stackars små gubbar.
Ni är så här stora.
Ni spelar så lite roll.
Hur? Ni brukade styra världen.
Ni hade ett imperium där solen aldrig gick ner,
precis som Karl V.
Nu försvinner ni.
Ni är som Preussen.
Som dinosaurierna.
Som Blockbuster.
Nästan utrotade.
Exakt. De sätter er i ett naturreservat.
Sen gör de en tv-serie,
The Walking Straight.
Där…
The Walking Straight,
där man närmar sig kvinnor så här.
"Lyssna på min podcast!"
"Du är faktiskt ganska knullbar."
"Alla blir så lätt förolämpade!"
De sätter dig i ett reservat med en liten skylt,
Strejta Vita Män.
Den förste som kliver fram är en modig själ,
Marco Montemagno.
"Jag vaknade en dag
med något jättestort under lakanen.
Det var mitt ego.
Så jag kom hit för att uppleva kittlingen av en ny upplevelse,
att ha fel."
Men oroa er inte, killar. Det här kommer att ta slut.
De kommer snart att skriva artiklar om er:
"Det här är Marco, en tuff kille,
han går till jobbet varje dag utan att busvissla efter kvinnor."
En annan etikett
som man ofta stämplar mig med är "ung komiker".
Jag är 34 år gammal.
Det är en sån paradox.
Där, bara ljudet av syrsor.
Men jag är glad att jag blivit berömd vid 34 års ålder.
För när man är i min ålder är man mer ansvarsfull med pengar.
Man köper värktabletter,
kosttillskott,
ortopediska tofflor.
Jag har plattfot.
Om man blir berömd när man är 20,
bränner man alla pengarna på Negronis.
Medan jag tar mina Negronis spetsade med Voltaren och Valeriana-te.
Men ärligt talat,
det har inte varit lätt att anpassa sig till livet som kändis,
främst på grund av min familj.
Att födas i en militärfamilj av katolsk medelklass
ger dig många fördelar, typ nykterhet.
Elegans.
Bra smak. Anständighet.
Men det finns andra,
som ångest, panikattacker, katolsk skuld, känslor av förestående undergång.
I princip Vatikanen, men utan mina favoritsaker,
som avlaten, pengar,
kläder som du kan pissa på dig i utan att nån märker det.
Och de där futuristiska hillebarderna som schweizergardet bär.
Men för att gå tillbaka till min familj,
skälet till att jag inte kunde hantera min nya berömmelse
var att det bara fanns en enda regel:
gudsfruktan.
Gudsfruktan var vårt nyckelord.
Det vill säga: "Var aldrig lycklig,
njut aldrig av det goda du har, även om du jobbat häcken av dig,
därför annars ser Gud dig och straffar dig."
Ja, Han hittar oss i Balduina.
I norra Rom. På 90-talet.
Föreställ dig det här…
Föreställ dig Gud själv.
Världens VD säger: "Okej, serafer.
Ge mig den där bruna mappen, den om jorden.
Få se nu…
Låt mig se…
"Golfkriget."
Det var illa.
Men Västvärlden har sina behov. Vi går vidare.
"Pakten mellan staten och maffian."
Inte bra, men det kom rätt bra tv-serier ur det. Vi går vidare.
Va?
Den lilla Michela Giraud är glad över sitt mattebetyg
och firar med en mortadella-macka?
Per, hit med piskan!
I got you!
Nu har jag dig, din lilla fetknopp!
Jag ska skicka dig ett livstidsförråd av bantningsteer
och djupfrysta bollar av spenat och ost som du får äta kalla
då din barnvakt aldrig tinar dem ordentligt
eftersom hon skiter i dig!"
Och…
…när Gud inte räckte till,
tog mormor och farmor fram sin toppspelare:
den heliga Maria.
Ja, de utpressade mig med hjälp av heliga Maria-statyer.
De kunde sina Heliga Marior, de var typ Heliga Marie-sommelierer.
De kunde säga
"Okej, Michela.
Idag vägrade du att öva på din goda hållning
genom att balansera den tyngsta ordboken på huvudet,
och gick istället med ett durkslag.
Och den synden, med bitter eftersmak,
fick Vår Fru av Civitavecchia att gråta."
En dag var det Vår Fru av Loreto, nästa dag var det Vår Fru av Pompeji.
Ju allvarligare mina synder,
desto mer exotiska blev statyerna.
Som Vår Fru av Czestochowa
eller Vår Fru av Lourdes.
Med andra ord, det var Heliga Maria Utan Gränser.
Och den Heliga Maria förväntade sig så klart
att vi skulle klä oss på ett visst sätt.
Vi föddes i en romersk medelklassfamilj.
Så min syster och jag brukade ha superdyra pinafore-klänningar,
sammetsblusar,
ballerinaskor i lackläder.
Vi var inga små flickor,
vi var två unga försäkringsmäklare.
Jungfru Maria förväntade sig också att jag skulle utöva en idrott
som överensstämde med min stora passion.
För skinka.
Jag älskade skinka och att leka med andra barn.
Nåväl, jag lekte inte direkt med dem.
Jag… Alltså…
Jag gav dem stryk.
Eftersom jag var en fet och aggressiv unge,
valde mina föräldrar att anmäla mig till en kurs
som kunde uppmuntra min naturliga böjelse.
Balett.
Såklart.
De jävlarna.
Och efteråt…
Efter många månader av balettlektioner
var jag alltjämt fet och aggressiv, men nu hade jag tutu
när jag klådde upp dem.
Mina föräldrar ville att min syster och jag
skulle göra allt tillsammans,
men hon har autismspektrumsyndrom.
Min syster säger precis vad hon tänker.
Hon har inga filter. Ingen fruktan.
Hon säger åt folk att dra åt helvete, vem de än är.
Hon gör allt det vi skulle vilja göra,
men som bara Vittorio Sgarbi vågar.
Så slutligen,
det var inte lätt för mig att lära mig balett med barnen i kvarteret,
för barnen i kvarteret var raka motsatsen till oss.
De var smala, perfekta, självsäkra,
eleganta och superbortskämda.
De var så bortskämda att de reagerade med avsky
om deras mamma gav dem en Barbiekopia istället för en äkta.
"Maria Vittoria, det är 1994. Regeringen har avslöjat mycket korruption.
Och mamma köpte den här dockan åt dig.
Men hon älskar dig ändå.
Var så säker på det."
"Mamma, det finns två saker du kan vara säker på:
att inte heller jag kommer att betala nån skatt när jag blir vuxen,
och att jag tänker låsa in dig på ett ålderdomshem i Rieti-regionen."
Så…
Kan ni föreställa er hur det var för mig att växa upp med de här barnen
som nu har vuxit upp till att bli…
De har blivit…
Nej. De har blivit…
Horor.
De är…
horor.
De har blivit…
…horor.
Att gå på balettlektioner var svårt för mig.
Min syster var mycket målmedveten.
Hon var Svarta Svanen,
"Jag ska bli professionell dansare!"
Jag däremot…
bara rullade runt.
Som en kula på ett lutande plan.
Jag dansade inte.
Jag utförde fysikexperiment.
Vi upprepade ofta en särskild övning, som hette "diagonal",
och som innebär att man ska ta sig från A till B med ett visst steg.
Jag kallade den "Mitt eget personliga Hiroshima."
De andra tjejerna brukade göra den så här.
Bravo!
Medan jag…
Jag har kramp i foten.
Jag gjorde så här…
"Fröken, jag klarar det inte!" Och de andra tjejerna…
"Kevin, du är vad läraren skulle kalla les incompétents.
Mitt filippinska hembiträde, Mahala, dansar mycket bättre än du."
I omklädningsrummet försökte de vara snälla.
De såg att min syster och jag var lite annorlunda,
så de sa saker som:
"Är ni två handikappade?"
Jag brukade svara: "Nej, jag har bara knubbiga armar."
Min syster sa åt henne att dra åt helvete.
Allvarligt talat, om en främling säger något sånt
så har du all rätt att säga ifrån.
Min syster får handikappersättning, men hon förtjänar en medalj.
Hashtag: Italiens regering, fundera på det!
Nej, förresten. Fortsätt skicka pengarna.
Poängen är den
att det inte gick så bra. Vi var inte födda till att bli dansare.
Min syster och jag hade lika mycket koordinationsförmåga
som riktigt billiga, katalogköpta köksskåp.
Av en eller annan anledning
vår dansfröken sa att vi skulle stå längst bak
och motiverade sitt beslut med att säga att vi var långa.
Den sista raden bestod av oss två,
en del damm,
den heliga graalen,
Elvis,
Bill Cosbys filmografi,
och Paolo Borsellinos anteckningsbok.
Jag anade att det inte gick så bra
efter några vaga kommentarer.
Min balettfröken
brukade säga till min pappa: Hör på nu, herr Giraud,
jag vill inte oroa er,
men era döttrar är de fetaste i klassen.
Särskilt Michela.
Hon kanske kunde prova nåt annat, som simning,
friidrott,
grekisk-romersk brottning,
eller wrestling."
Jag ska inte slösa tid på att prata om det här,
för jag har ju min egen komedispecial,
vi är alla här för att hylla mig.
Jag är förstasidesstoff. Vad bryr jag mig?
Det är inte så att jag fortfarande idisslar det här, eller är bitter, men…
dra åt helvete, fröken Pina!
Bravo!
Dra åt helvete.
Fuck you, fröken Pina!
Joder, maestra Piña.
Dra åt helvete.
Helt rätt.
Okej.
Ni förstår,
jag är livrädd för att bli dömd.
Av vem som helst.
Jag är speciellt rädd för att bli bedömd av min mamma.
Är hon här?
Jag säger till mamma
"Varför kommer du inte till min föreställning?"
"Hur lång är den? En timme? Bara med dig? Så tråkigt!"
"Men jag är på omslaget av Vanity Fair."
"Än sen?"
"Mamma, jag provspelade för en tv-komedi.
Det kan förändra mitt liv."
"Jag skaffade dig formuläret
för att ansöka om att bli museivakt för vår region,
i Ariccia."
Och min pappa:
"Nej, älskling, hur skulle hon kunna det? Måste hon bära pistol då?"
Var gång min pappa ser mig på scenen säger han att jag skämmer ut mig.
Det är så vi uppfostrades i Italien.
På en diet av kontroll och självkänsla.
Låt mig säga så här,
om min mamma varit Kardashians matriark
hade de aldrig lanserat ett lingerimärke,
smycken eller parfymer.
De hade bara öppnat en butik för vanliga, vita trosor i Molise.
Min mamma har den ovanan.
Hon kontrollerar mig ännu
som om hon vore Gud, Bill Gates eller Zuckerberg.
Min mamma är rädd för två saker
att jag dör eller blir gravid.
När jag var tonåring
gick jag en gång på en lugn gata i Rom,
den typ av gata där man bara ser
prostituerade och knarklangare.
Jag stod och småpratade med en sexig kille
om spänningarna i Mellanöstern.
"Jag skulle kunna riva ost på dina bröstmuskler!"
Ring, ring.
"När kommer du hem?"
Jag stelnade till.
Sen dess har jag blivit känd som erektionernas David Copperfield.
Min mamma brukade också ringa mig när jag var på semester,
för hon är flitig som ett bi.
Vi brukade tillbringa sommarlovet på en semesterort i Kalabrien.
Vi kom dit utmattade
för mamma körde med en maxhastighet av 40 km/h
och placerade sig mellan två lastbilar, "för att vara säker".
Hennes sätt att köra
brukade skapa irritation
bland lastbilschaufförerna,
som brukade kasta sina jesusbilder på oss.
De tog ned dem från vindrutan
och kastade dem på oss.
Pappa sa, "Älskling, kan du inte köra lite snabbare? Din idiot!"
"Bråka inte med honom, Alfredo. Han är en vän."
Hon hade aldrig sett honom förr.
Ni förstår, italienska badorter är befolkade av de rikaste,
mest välbärgade italienska barnen.
De är därför de mest bortskämda
och största skitstövlarna i Italien.
Där fanns Andrea, 16 år gammal, från Benevento
som hade en Fendi-plånbok.
Vittoria, den snygga tjejen från Verona, med håret som sa "swiishhh".
Och där fanns jag.
Risigt hår, bara ett bröst. Tandställning uppe och nere.
En Picasso-artad skönhet.
Jag kände mig lika trygg och självsäker
som ett hus som byggts med hjälp av Camorra-pengar.
Så småningom
blev det dags för tonårsdisko.
Det började klockan 22.
Jag hittade aldrig en gnutta mod
innan kl. 23.40
I nåt skede intalar jag mig själv: "Nu räcker det.
Det här är min stund.
Det är mitt liv.
Jag tänker bli hysterisk.
På dansgolvet!"
Jag tar ut tandställningen.
Jag gör mig av med tröjan, som är knuten runt midjan för att dölja min rumpa.
En detalj: det var cirka 40 grader varmt.
Och efter åratal av balett
skrider jag sensuellt ner på dansgolvet.
Jag ser den sexigaste killen i gruppen komma emot mig.
Biffen från Brianza.
17 år gammal, lång, vit skjorta,
håret bakåtslickat, hårgelé,
och en Nokia som kunde ta foton. År 2004.
Han var praktiskt taget Elon Musk.
Han kommer emot mig.
Jag kan bara inte fatta att han kommer för att prata med mig
och inte med Victoria, den snygga tjejen från Verona.
Jag kan inte fatta det!
Han kommer närmare.
Och jag…
Och han säger "Michela."
Och jag säger "Ja?"
"Din mamma är här."
Dj:n spelar Carmina Burana.
Jag tittar upp och ser henne.
Mamma har nattlinne på sig
och en toffel i handen
som Nikita Chrusjtjov på FN-högkvarteret i New York.
"Hur dags tänker du komma hem?"
De andra ungdomarna bara typ…
Så jag säger: "Oroa er inte.
Jag bara låtsas gå hem, sen smyger jag ut och kommer tillbaka."
Så jag åker hem,
och lämnar denna plats fylld av kärlek, liv och droger.
Det här finns i min profil på LinkedIn, förresten.
Jag har alltså vuxit upp med en förlamande ångest.
Jag är alltid rädd att mamma, hux flux,
ska hoppa fram och ropa:
"Jag hade rätt! Du pratade i en timme!
Titta, den damen är ihjältråkad!"
Det är min största rädsla.
Jag önskar att jag inte brydde mig.
I denna tid av regler och etiketter,
önskar jag att jag kunde sluta bry mig, säger:…
"…den unga, tuffa, inte supersmala, inte klassiskt
vackra kvinnan, (men hon har ett fint ansikte)
som är en self-made entreprenör som gnider sina lår
på Italia's Got Talent."
Detta är inget lätt liv.
Jag önskar att jag hade styrkan att inte bry mig om andras åsikter.
Jag menar, det är år 2022.
Men, du förstår,
jag har inte styrkan.
Den enda som har det är Cristina, min syster,
för hon har Aspergers syndrom.
Jag vet inte hur mycket ni vet om asperger.
Jag visste inte vad det var,
så 2006 kollade jag upp det i en pålitlig källa.
Yahoo! Answers.
Giovanna från Pordenone svarade:
"Ja, min katt hade det.
Den kräkte hårbollar i fyra dagar
och tittade på tv, men han är okej nu."
Asperger varierar faktiskt
från person till person.
I min systers fall
är det att hon inte har några filter.
Hon är som en stor bebis. Hon säger allt som det är.
Hon är rädd för två sorters människor,
fattiga människor och fula människor.
Jag vet.
Min syster är en högervriden handikappad.
Ni förstår,
när hon ser fattiga människor,
föreställer hon sig dagen när mina föräldrar inte kan ta hand om henne mer.
Och när hon ser fula människor,
ser hon fula människor, det är bara det. Jag önskar att jag hade ett bättre skäl.
Så, som ni kan föreställa er,
att växa upp med henne var som en dröm,
för mitt liv gick från mono till stereo.
Jag skulle inte vara här med er, om det inte vore för henne.
Jag skulle inte vara här och berätta om min egen skit,
och få betalt för det,
om det inte vore för henne. Jag skulle vuxit upp
och blivit en väldigt mager advokat
med en otrogen man som säger att han älskar mig tre gånger om dagen,
och tre barn som heter Gianmaria.
Jag skulle säga: "Michela Giraud är ganska rolig.
Hon borde banta 20 kg."
Och jag skulle rösta på Italiens bröder."
Det är den jag skulle vara.
Den personen.
Och…
Jag är skyldig min syster allt.
Men, förstår ni,
det var inte lätt att växa upp med henne.
För när hon ville fråga nån: "Vad gör du?" på en fest
förvandlade hennes ångest frågan till något som…
"Du!
Du.
Vad gör du?"
"Jag är arbetslös just nu."
"Michela!
Varför tog du mig till en fest
som är full av snåljåpar?"
I äkta Goldoni-stil.
Bästa 1700-tals teatern.
Och jag…
jag var tvungen att säga:
"Nej, hon menade det inte, egentligen.
Tro mig, hon är…
Hon är bara lite nervös."
Ibland frågade hon min bästa vän:
"Francesco?
Kommer du på kryssningen med oss?"
"Nej, i år kan jag inte."
"Pappa!
Lova mig att vi aldrig blir fattiga som han!"
En annan gång
knackade en vän, som inte är nån grekisk gud precis,
på dörren och min syster öppnade.
Och hon gjorde det här.
"Wow, du är riktigt ful!" Bom!
Hon slog igen dörren.
Men tio minuter senare var han fortfarande där.
Min syster är väldigt beslutsam.
Om hon vill ha något vill hon det verkligen.
Hon är som Kim Jong-un.
Man kunde jämföra atmosfären i Nordkorea
med den hemma hos mig
närhelst vi åt lunch tillsammans.
Ett år, vid påsk, åkte vi och semestrade på en gård i Toscana.
Jag var så stolt över att ha reserverat en liten avskild plats
nästan inne i eldstaden.
Till slut kommer vi till efterrätten,
ännu oskadda.
Stället är så fridfullt. Och sedan, ett barn.
Ett jävla barn
står upp
och börjar sjunga så här.
Och hela salen säger "Åh!"
Det här är jag.
Och min far.
Min mamma. Och min syster…
"Jag vill sjunga."
"Nej. Nej, älskling, nej.
Du behöver inte sjunga.
Du har så många gåvor.
Hon är bara ett barn.
Du behöver inte visa henne. Låt henne sjunga."
Och min syster, "Okej."
Och barnet…
Och min syster…
Man skulle kunna föreställa sig
att hela salen skulle…
Nej.
Folk var som förstenade.
En dam bakom mig.
Hennes man.
Steken på deras tallrik.
Och sen blev jag tonåring.
Som tonåring brukade jag vakna och säga:
"Jag lever!
Dessvärre."
Min fiende nummer ett var spegeln.
Jag tittade på lastbilarna på vägen
med hjärtat fyllt av hopp, inte fruktan.
Och…
Ni förstår, på den tiden
brukade jag tillbringa somrarna
på ett snobbigt ställe utanför Rom
fullt av coola, snobbiga barn med sina små gäng.
Medan jag gömde mig i buskarna
som om jag var nåt slags offshore bankkonto på Fiji,
brukade min syster, däremot, säga:
"Killar!
Vill ni träffa min syster? Där är hon!
Michela!
Vill du bli kompis med de här killarna?
Killar, min syster är jättekul!
Michela!
Kissade du på dig?"
Inuti höll jag på att dö. Jag ruttnade som Tibern.
Jag sa: "Visst.
Hej killar, det är jag. Den normala systern."
När jag var 15 brukade jag fejka en 30-årig kvinnas självförtroende
fast jag inte visste att applikatorn ska tas bort från tampongen.
Det är inte lätt att ha ett handikappat syskon.
Det är som när ditt syskon är en rockstjärna.
Alla förväntar sig att du ska vara något speciellt.
"Okej, visst,
den här, hon är handikappad, men den där andra,
vad kan det vara för fel på henne?"
När jag var 14 år var min persona:
"Jag studerar aldrig. Jag är en rebell.
Jag har en Nirvana-tröja. Jag är så rebellisk."
"Du misslyckades på matteprovet."
"Nej!"
Det var inte så lätt på 90-talet.
Folk fattade inte vad funktionshinder var.
De enda funktionshindrade de kände till satt i rullstol.
Om du inte hade rullstol ifrågasatte de dig.
Folk frågade mig aldrig saker som
"Michela, du är otroligt vacker. Vad är din hemlighet?"
Nej, de brukade se på mig och säga typ:…
"Din syster…
Vad är det med henne?
Har hon det?
Handikapparkeringstillståndet?"
"Nej, min syster kan gå."
"Varför då?
Om man har handikapptillstånd tillhör man en kast.
Man kan parkera i Roms centrum.
Man kan få de bästa platserna till derbyt på Olimpico.
Man kommer in gratis på Måneskins konsert.
Det är en gyllene biljett!
Du har en gyllene biljett i din hand och du vet inte ens om det.
Får ni rabatt på Ikea?
Att montera möbler är en utmaning för normala människor,
än mer för såna som din syster.
Är det alltid Black Friday för dig?
Får ni gratis biobiljetter?
Inte för att din syster förstår filmer."
"Nej, vänta, det är inte så det funkar."
"Vad är det för fel på henne? Är hon funktionsvarierad?
Annars hade hon väl inte varit så där.
Vad är det för fel på henne? Har hon Downs?
Är hon mer uppåt eller mer "down" ?
Förlåt, jag ville lätta på stämningen.
Vad är det då, är hon CP?"
"Nej."
-"Är hon Bamboleiro?" -"Vad är Bamboleiro?"
"Ja, Bamboleiro!
De som går så där konstigt,
vacklar fram på krokiga ben. Och man sjunger för dem:
Bamboleiro! Bamboleiro! " [vackla]
"Det kanske är era föräldrars fel.
Är du transa?"
"Nej, det hör inte hit."
"Är du kurvig?
Är ni judar?
Är ni romer?"
"Men det hör inte…"
"Men du sa ju att din pappa var från Neapel."
"Hördu, du understår dig inte att…"
"Okej, jag fattar,
men har ni pratat med en dietist?
Eller med en exorcist?
Har ni försökt skicka henne till Italia's Got Talent ?
Vet du vad?
Jag tycker synd om dina föräldrar.
De fick ett funktionshindrat barn och de hade modet att försöka igen.
Så fick de dig. Och du är ju inte precis supersmal.
Jag menar inget illa."
"Jag har bara knubbiga armar!"
"Var inte så känslig! Vad var det jag sa?
Hör på,
jag ska erkänna nåt.
Det är en så svår situation.
Min far…
har högt kolesterolvärde.
Som tur var gav de honom handikapparkeringstillståndet.
Och han var tvungen att insistera! Otroligt!"
"Jag ska berätta sanningen.
Ja, min syster har ett durkslag på huvudet."
När jag var barn såg jag henne aldrig som annorlunda.
Men jag såg det i andras ögon.
Jag såg deras blickar.
När vi gick nånstans skingrade folk på sig.
Så vid en viss tidpunkt började jag undra.
Jag frågade: "Mamma, varför undviker folk oss?
Varför blir vi inte bjudna på fester?
Eller till middagar?
Varför ser de på oss som om vi vore mo…
monster?”
Och då sa min mamma:
"Oroa dig inte, min älskling.
Du förstår…
Vårt huvud är som en kastrull.
Och vi slänger i så mycket information.
Men din syster har ingen kastrull.
Hon har ett durkslag."
Och…
Eftersom jag brukade leka med ett durkslag på huvudet
frågade jag: "Mamma, har jag samma syndrom som hon?"
"Nej, du är bara kurvig."
Okej.
Jag vill tillägna den här föreställningen
till min mamma, till mormor och farmor, till min syster,
och till en person som gjorde så mycket för mig
och som förtjänar ett särskilt omnämnande.
Dra åt helvete, fröken Pina!
Dra åt helvete!
Tack.
Undertexter: Daniel Olsson