Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Я не доживу до 40.
Доброго вечора. Ну ж бо, оплески для мене!
Плескайте, наче я оголена.
Ого, яке тепло! Яка радість!
Нагадує 2019.
Представлюся: я висока, струнка
й з іноземним прізвищем, що свідчить про харизму й таємничість.
Так, це справді я.
Емілі Ратаковські.
Якби ви замовили її з «Віш», ось що отримали б.
Хочу, щоб її фото було на моєму надгробку.
Я ж усе одно буду мертвою.
З ким вона судитиметься?
З моїми дітьми, яких немає? Я б хотіла мати синів.
Я б хотіла, щоб мої сини марили мною, були цілком одержимими.
Як чоловіки, які кажуть партнерці після сексу:
«Ніколи не будеш як моя мама».
Та доньки? Нізащо!
Не потрібна мені стрункіша версія мене без розумових відхилень,
щоб та просила мого чоловіка: «Татусю, купиш мені це?»
Іди на роботу, халявнице!
Хоча тобі й п'ять років.
Хочу почути оплески жіночої солідарності!
Хай там як, для тих, хто мене не знає,
для тих, у кого жахливий комедійний смак,
я народилася 28-го липня 1987-го в Римі.
Чули про Рим?
Місто, де ми розв'язуємо наші проблеми, підпалюючи їх.
Автобуси.
Старі мости. Сміття.
Люди, що користуються безконтактною оплатою. «Можна карткою?
Якщо ви бажаєте…»
Телебачення. Кіно. Інтернет.
Я була всюди, окрім в'язниці.
Але все ще попереду.
Цього року я, нарешті, подалася на ФОП. Я живу мрією.
Фінансова поліція. Живу мрією.
Я піднялася фінансовими сходинками.
Я терпіла сексуальні домагання і сама домагалася.
Нарешті, я таки здобула деякі досягнення.
Я потрапила до списку 100 найуспішніших жінок журналу «Форбс Італія».
Можете сказати: «Ого, Мікело, непогано.
Ти маєш пишатися.
Тепер ти відома, твоє життя змінилося. Ти, нарешті, змінила життя на краще».
Ні.
Коли ти стаєш відомим, твоє життя не змінюється.
Ти все той же шматок лайна, але тепер це знають усі.
Життя змінюється, якщо прокидаєшся котом.
Звісно, твоє життя змінилося! Тепер ти ходиш у лоток!
Це інший спосіб життя.
Я досі роблю те, що завжди робила.
Щоранку я прокидаюся і перевіряю свій профіль,
щоб перевірити, чи мій живіт тепер схожий на «Фіат Кубо».
Я досі роблю все те саме,
та в мене багато нових проблем.
Не знаю, якщо я в черзі в магазині,
а там старенька,
якій потрібно 40 хвилин, щоб придбати сир горгондзола, а я там…
Вона каже: «Дайте горгондзоли.
І ще трохи шинки
для мого внука.
А ще бустерну дозу "Пфайзера".
І ще трохи більше горгондзоли!
-Чорт забирай, пані!»
Залиште трохи горгондзоли й для інших.
Ми теж хочемо.
Хочете кричати, як Роберт Плант, заспівайте Whole Lotta Love
і котіться під три чорти.
Але якщо я скажу щось таке, наступного дня якийсь журнал напише,
що я винайшла голокост.
«Літні: бережіться Ковіду й Мікели Жиро».
Сподіваюся, ніхто не образився.
Тут є пристаркуваті?
Тут є…
фанати Роберта Планта?
Роберт Плант тут?
Чудово, то я нікого не образила. Чудово.
Ви хоча б не такі, як фанати Демі Ловато.
Коли ти завжди в ЗМІ,
треба зважати на свої висловлювання.
Кажу з власного досвіду.
Це було у 2021-му н.е., у травні місяці.
Я читала собі історію.
«Демі Ловато, я — небінарна. Хочу, щоб до мене зверталися "вони"».
Я гадки не маю, що означає «небінарність».
Я могла б погуглити, але увімкнувся мій комедійний мозок
й почав думати про того фокусника з телебачення.
Може, знаєте його.
Божественний Отельма має кілька гуманітарних ступенів,
він називає себе «ми» й він — фокусник.
Як і всі гуманітарії.
Тому я вигадала такий жарт:
«Демі Ловато хоче, щоб до неї зверталися "вони",
як і Божественний Отельма». Кажу собі: «Геніально».
Ти — генійка.
Заслуговуєш на нагороду, яку отримала у 2020.
Звісно, я могла загуглити «небінарність»,
але я ж виграла нагороди!
У тебе всі вдома?
Звісно…
Тобто, я могла б…
Я могла зазирнути в інтернет-словник,
але в мене на стіні нагорода
між Розп'яттям і плакатом голого Тома Гарді.
Розумієте?
Тож урешті я написала цей жарт:
«Демі Ловато каже, що хоче, щоб до неї зверталися
"вони", як і Божественний Отельма».
Я викладаю на фейсбук, а люди відповідають:
«Ти класна. Геніально!»
Тому з такою надійною підтримкою я публікую жарт у твіттері.
Так, друже мій.
Опублікувала у твіттері.
А потім я зробила дещо неймовірно розумне.
Я вимкнула телефон.
І пішла на прогулянку.
Я насолоджувалася реальним життям.
Подумала: «Сонечко сяє. Діти граються.
Ось та бабуся з горгондзолою. Світ прекрасний!»
Я сідаю в потяг,
умикаю телефон…
Шквал образ.
Наче я була…
батьком Брітні Спірс.
«Ти заслуговуєш на смерть!
Клятий ти гетеросексуальний шмат лайна!»
Від МилогоПиріжечка96.
«Помри, невдахо!
Я танцюватиму на твоїй гетеросексуальній могилі!»
Від ЛюбителяТортиків2001.
Дехто писав неймовірно неприємні слова, та вони мали неймовірно милі фото профілю.
Зрештою, я подумала: «Добре,
може, я таки налажала.
Перевірю-но я значення слова "небінарність"».
Тож я…
Уже постфактум.
І я дізналася, що термін «небінарність» пов'язаний зі спільнотою ЛГБТКІА,
і не так, як я думала, що це щось схоже на саєнтологію
чи на якусь модну дієту, як дієта Дюкан.
Я перейшла від вашої веселої, трохи навіженої Мікели
до серійної вбивці з німецького фільму «М».
Я мимоволі створила жарт, який образив спільноту ЛГБТКІА
напередодні виходу фільму про спільноту ЛГБТКІА, у якому я знімалася.
Скажімо так, мені подзвонили з продюсерської компанії,
запитуючи, відколи я Джорджія Мелоні?
Вони хотіли прибрати мене й замінити менш скомпрометованим актором,
Кевіном Спейсі.
Хто, я?
Я завжди мріяла затесатися
між Мадонною, Леді Гагою та РуПолем й скакати веселкою.
Після довгих трьох годин я думаю: «Мікело, будь справжньою приємною собою.
Ти написала стільки дивовижних жартів за життя…
Ти не знала, що цей жарт так образить людей».
Тому я видаляю жарт. І мушу сказати, що…
був ще один шквал образ.
Ніби я була матір'ю Брітні Спірс!
Видалення публікації не допомогло,
і я всіх розлютила.
Це буде на моїй надгробній плиті:
«Вона всіх розлютила».
Під фото Емілі Ратаковські.
Мені пишуть:
«Соромно має бути, Мікело! Ти — боягузка! Ти — відстій!
Ти прогнулася перед культурою політкоректності.
Що скаже сатира? А Арістофан? А Ленні Брюс?»
Звідки мені знати? Ленні Брюс мертвий.
«Алло, Мікело? Привіт.
Хочеш вийти в інстаграм-етер з Алессандро Дзаном,
якого ти ненавидиш,
поговорити про його законопроєкт проти гомо- і трансфобії?»
Я не Пілон. Так, я написала жарт.
Я не лише розмістила пост в інстаграмі, щоб підтримати законопроєкт Дзана.
Ні!
Я зробила набагато більше!
Я опублікувала відео, де на обох моїх руках написано «Дзан».
Подвійний Дзан!
Ой!
Як ще більше підтримати?
Але це ще не все. Тоді вони сказали:
«Не хвилюйся, Мікело.
Ми завжди підтримуватимемо свободу слова». Підписано
Маттео Сальвіні.
Я наче знову прочитала коментар: «Мікело, ти на висоті!»,
який написала дівчина мого колишнього.
Він зрадив мені з нею, поки в мене був Ковід.
Люди досі запитують мене на вулицях:
«Мікело, пам'ятаєш, як ти стала правою?»
Я — живе підкріплення слів Енді Воргола:
«Усі будуть фашистами у твіттері протягом 15 хвилин».
Але було цікаво стати фашисткою на 15 хвилин.
Чорний робить вас стрункими.
Однак…
я дізналася ще дещо.
Я дізналася, що захищатися — гірше, ніж нападати.
Наче на тебе еакулюють кілька чоловіків,
поки ти обідаєш з батьками.
Це круто, але не в той час.
Бути в центрі цькування у Твіттері — це ще той геморой,
це наче бути у «Флікс-Басі» без гальм
з водієм, що любить реггетон.
І ти мусиш сидіти й слухати «Локо локо…»
Досить!
Ти цілком локонувся?
Якщо в тебе дах поїхав, то ти вже не такий, як усі.
Але ж ні, одного разу бути локонутим не достатньо.
Ти хочеш бути локо-локонутим.
Хочеться вийти за межі повторення «локо».
Що ж зробити таке локонуте?
Допоможеш бабусі з комп'ютером? Оплатиш податки?
Підеш на зустріч асоціації мешканців без зброї?
Що?
Браво!
Однак…
Мушу визнати,
слава має свої позитивні сторони.
Знаєте,
тобі дають безкоштовні речі, наприклад…
футболки, зволожувачі, чаї для схуднення…
Не те щоб вони мені були потрібні.
А ще тебе запрошують у гості на телешоу
дуже приємними листами.
Якось я отримала листа: «Привіт, Мікело.
Ми в захваті від вашої роботи,
обожнюємо вас, ви — приклад для наслідування.
Ми хочемо, щоб ви обговорили те, що вам близьке.
Ми хочемо, щоб ви завітали на шоу й поговорили про те,
що хоча ви й не худенька,
ваше життя на цьому не закінчується й ви займаєтеся тим, що любите».
Коли я прочитала цей лист,
подумки я почула це голосом з місцевим акцентом відправника,
авторки цього шоу…
Мені подобається її акцент і місто, звідки вона родом…
«Привіт, Мікело!
Ви неперевершена!
Хочете прийти на наше шоу
й поговорити про те, що хоча ви й не шпала худюща,
у вас не виникає бажання застрелитися, як це зробив Курт Кобейн?
Ого! Неперевершена!
Слухайте,
гей,
не хвилюйтеся, у нас на шоу
завжди є буфет.
І їжа тут за так, з усім, що ви їсте в Римі,
з усіма вуглеводами.
Щоб переконатися, що ми на одній хвилі,
ось фото вашого колеги — курдупель!»
Знаєте…
я не ображаюся,
тож відповіла: «Дякую, люба Маріє Граціє.
Я радо завітаю на ваше шоу, щоб відкрито розповісти про моє горе —
розмір моєї сукні.
Але знаєте, попри цю інвалідність,
я можу робити багато всього іншого.
Я виходжу з дому без сорому.
Час від часу
я навіть ношу футболки з короткими рукавами.
Навіть пролажу через дверну раму.
Звісно, іноді я перекривала Суецький канал, ненавмисно.
Але є дещо.
Коли я вдома сама, уночі,
я танцюю і завдяки тертю моїх стегон
можу розпалити камін.
Ю-ху-ху-ху, Маріє Граціє.
-Неперевершено! Нам подобається твій фокус із вогнем.
Пора на "Італія має талант"!
-Ні, дякую. Повернуся до моїх друзів, акторів "Мого 300-кілограмового життя"».
Та я вдячна їй.
Вона описала мене «не худенькою», а не тим терміном, який я ненавиджу,
я про термін «пишна».
Уявляю, що це вимовляється так:
«Пишна.
Пишна.
Замикайте холодильники.
Пишні наближаються».
Пишність для моди —
це як останній сезон «Гри престолів» для всього серіалу.
Термін «пишний» позначає все,
що мода хотіла б забути, як «Крокси»
й помічника, якого побила Наомі Кемпбелл.
Якось я пішла до торгового центру. Але я робила й багато хорошого.
Пам'ятаю, напис «Пишна» був написаний яскраво-червоними літерами,
оточений факелами. Чувся барабанний дріб.
Як «Парк юрського періоду». Парк юрської пишності.
Там була купа пишних людей, які ходили, дивлячись на підлогу.
А по інший бік виднілися худорляві матусі,
які казали своїм бездоганним нащадкам:
«Погляньте на них.
Вони рухаються зграями».
І пишні такі…
«Мамо!
Усі ці пані — вагітні?
Мені страшно!
-Ні, дитино моя, вони не вагітні. Вони — пишні.
Поглянь на них.
Дивися, їх якраз годують.
Персонал опустить козу та кур'єра зі ступенем гуманітарія.
-Ні! Будь ласка!
Я ще не закінчила свою докторську про зв'язок між Мандзоні та Зерокалькаре!
Ні!»
А потім
ці пишні жінки були змушені здатися помічнику з продажу й сказати:
«За законом я зобов'язана заявити, що в мене 14-й розмір.
-Звісно. Ідіть туди.
Туди, де гідності настає кінець, так.
Так, де мода вже не допоможе».
Існує справжній поділ.
Це як Ахерон для гарячих дівах.
З одного боку — нормальні жінки, худі дівчата з правами…
Ну гаразд, це ж Італія… Якоюсь подобою прав.
З іншого боку — пишні дівчата, змушені дотримуватися ритуалів,
наприклад, ходити від переодягальні до дзеркала,
промовляючи мотиваційні мантри, яким вони навіть не вірять, такі як:
«Я собі й такою подобаюся.
У мене чудова особистість.
Моя мрія — зіграти подругу симпатичної дівчини в серіалі.
Я — товстунка з гарним обличчям,
яка в захваті від ІТ та Марселя Пруста».
У пишних більше не буває звичайних імен, як Серена чи Лучана. Ні!
Їхні імена мають якось вказувати на їхній розмір.
Тому є Лучанище, Серенище, Марія Вітторіонище,
Мікелище, Мануелище.
І вони мають удавати, що все гаразд,
коли інші персонажі, навіщо якщо це шахраї чи вбивці,
але які завжди худенькі, зупиняться і скажуть:
«А ти любиш попоїсти!»
Справді худенькі жінки бояться,
що стануть пишними, якщо поласують шматочком піци.
Наче: «Піца…»
Як Мінос, з'являється Д-р Новзарадан:
«Джуліє!
Ти за дві шоколадки від пишності.
Але, лікарю, я важу 70 кілограмів зі зростом 170 сантиметрів!
-Скільки ще хочеш прожити?
Хочеш бути, як та не худенька акторка,
яка заробляє на життя, потираючи стегнами на «Італія має талант»?
Я випишу тобі протеїнову дієту зі спіруліною, лишайниками
й іншими зеленими штуковинами з курсу старшої школи».
Це світ пишних.
А ще є жахіття бодипозитиву.
Маєш любити себе попри все, навіть якщо ти — колобочка,
інакше ти тупа, поверхнева, ти — стукачка, ти маєш напитися болиголову й умерти.
Я про те,
що життя не ділиться на біле й чорне.
Це так не працює.
Ти не можеш подобатися собі весь час.
Іноді я — Бейонсе, а іноді я — Магаллі.
Цей жарт зробив мене відомою в усіх ГУЛАГАХ по всьому світу.
Угадайте, хто не образився? Магаллі.
Він знав, що це позитивне порівняння.
Позбудьмося терміну «пишна».
Це лише ярлик, ще й паршивий.
Ми всі повинні дотримуватися фіксованого канону?
Дозвольте спитати, хто дав таке визначення?
Хочете описати мене?
Добре, не бійтеся.
Назвіть мене товстою, та не поводьтеся як з ідіоткою.
Бо доведеться побити вас.
Справедливо.
Цілком справедливо. Так?
Так, дівчино. Побиймо їх усіх.
Та щойно ми позбуваємося цього ярлика,
ми отримуємо інший.
Не знаю, тебе називають «жорсткою».
Щоразу, коли жінка чогось досягає, вона — жорстка.
Чому? Вона що, картон? Печиво?
Що робить жорстка жінка?
Б'є двері, не плачучи?
Знаходить ключі у своїй сумочці?
Може піти в туалет сама?
Хорошого має бути багато?
Щоразу, коли я читаю новини на кшталт:
«Це Катеріна,
жорстка дівчина, яка слідувала мрії стати підприємницею»,
тоді я бачу фото цієї бідної дівчини без прізвища,
яке вкладено між рецептом дня
та Лотті, милим тюленем, який співає «Марсельєзу», махаючи плавцями.
Клята конкуренція!
Повторюю, нелегко бути дівчиною в сучасному світі.
Також я часто чую:
«Як тобі вдається цим займатися,
хоча ти й жінка?»
Що за жалість? Я вам що, жебрачка?
Гаразд, дайте мені п'ять євро, щоб я придбала бавовняні прокладки.
Мені 34,
я заслужила право на те, щоб моя дупа не червоніла.
Хіба ні?
Тобто…
Гаразд…
Досить балачок про жінок.
Чого взагалі хочуть жінки? Права голосу?
Ой.
Справді, Мерліне?
Куди там.
Обговорімо групу людей, у яких життя куди складніше.
Групу людей, що живуть на межі суспільства.
Це категорія людей, яка вже зовсім не має влади.
Визнаймо ж це нарешті. Білі гетеросексуальні чоловіки.
Таких уже мало.
Дуже небагато.
Де вони?
Тут сьогодні такі є?
Підніміть руки. Я не проти токсичної маскулінності.
Обидві руки?
Згодитеся за двох?
Бували в Чорнобилі?
Полічімо їх.
Один, два, три…
Я ж казав!
Хлопці.
Що з вами сталося?
Бідолахи.
Ви такі завеликі.
Ледь граєте якусь роль.
Як так? Ви ж правили світом.
Ви мали імперію, над якою сонце сяяло вічно, як у Карла V.
Тепер ви зникаєте.
Ви — як Пруссія.
Як динозаври.
Як «Блокбастер».
Майже вимерли.
Саме так. Вас заточать у заповідники.
Потім знімуть документальний фільм
«Ходячі гетеросексуали».
Де…
«Ходячі гетеросексуали»,
де ви будете починати розмову з жінками ось так:
«Послухайте мій подкаст!
Насправді я й не проти насадити тебе.
Усі так легко ображаються!»
Посадять у заповідник з маленькою табличкою:
«Гетеросексуальні білі чоловіки».
Першим вийде вперед сміливець,
можливо, Марко Монтемагно.
«Одного дня я прокинувся
з чимось величезним під простирадлом.
Це було моє его.
Тож я прийшов сюди, щоб відчути хвилювання від нового враження,
враження від помилки».
Та не турбуйтеся, хлопці. Це скінчиться.
Про вас скоро почнуть писати статті:
«Це Марко, жорсткий хлопець,
він щодня ходить на роботу, не ображаючи жінок».
Ще один ярлик, який мені часто дають, — «юна комікеса».
Мені 34 роки.
Який оксиморон.
Чутно лише цвіркунів.
Але я рада, що здобула популярність у 34,
бо в цьому віці ми більш відповідально ставимося до грошей.
Купуємо знеболювальні,
добавки,
ортопедичні шльопанці.
У мене плоскостопість.
Якщо стаєш відомою у 20, то всі гроші викидаються на алкоголь.
Але я викидаю гроші лише на протизапальні ліки.
Але, якщо чесно,
звикнути до життя знаменитості було нелегко,
головним чином через мою сім'ю.
Народження в сім'ї середнього класу, військових, католиків
має багато переваг, таких як тверезість.
Елегантність.
Гарний смак. Пристойність.
Але є й інші,
такі як тривога, панічні атаки, католицька провина, почуття приреченості.
По суті, Ватикан, але без моїх улюблених речей,
таких як індульгенції, гроші,
вбрання, у які можна подзюрити так, щоб ніхто й не помітив.
І ті науково-фантастичні алебарди, які носять швейцарські охоронці.
Але повертаючись до моєї сім'ї,
я погано справлялася зі своєю новою славою тому,
що є лише одне правило:
страх перед Богом.
Ось наші ключові слова:
«Ніколи не будь щасливою,
не насолоджуйся тим, що маєш, навіть якщо гнув спину для цього
інакше Бог побачить тебе й покарає».
Так, Він знайде нас у Римі.
У Північному Римі. У 90-х.
Уявіть собі…
Уявіть самого Бога.
Генеральний директор світу сказав: «Добре, Серафиме.
Передай мені ту коричневу теку, ту що про Землю.
Погляньмо…
Що тут у нас…
«Війна в Перській затоці».
Це було погано.
Але Захід має свої потреби. Ідемо далі.
«Пакт між державою і мафією».
Не дуже добре, але вони зняли хорошу телевізійну фантастику. Далі.
Що?
Юна Мікела Жиро радіє оцінці з математики
й святкує сандвічем із мортаделою?
Петре, дай-но батіг!
Упіймав тебе!
Я впіймав тебе, пампушечко!
Я надішлю тобі трав'яні чаї для схуднення на все життя
і заморожені кульки шпинату та сиру,
які твоя нянька ніколи нормально не розморозить,
адже їй байдуже!»
І…
Коли Бога було недостатньо,
моя бабуся діставала козир із рукава,
Діву Марію.
Так, мене шантажували статуями Святої Марії.
Вони знали своїх Дів Марій, вони були сомельє Дів Марій.
Вони казали:
«Добре, Мікело.
Сьогодні ти відмовилася тренувати рівну поставу,
тримаючи найважчий словник на голові,
замість того, щоб носити друшляк.
Це був дуже глибокий гріх,
він змусив Богородицю Чивітавеккії плакати».
Одного дня це була Матір Божа Лорето, іншого — Матір Божа Помпеїв.
Що серйозніші мої гріхи,
то більш міжнародні статуї.
Як Божа Матір Ченстохова
чи Божа Матір Лурду.
Діва Марія не знала кордонів.
Вочевидь, Діва Марія очікувала,
що ми вдягатимемося певним чином.
Ми народилися в римській сім'ї середнього класу.
Тому ми з сестрою носили дуже дорогі сарафани,
оксамитові блузи,
лаковані шкіряні туфлі.
Ми були не маленькими дівчатками, а юними страховими брокерами.
Діва Марія також очікувала, що я займатимуся спортом,
попри мою основну пристрасть.
Шинку.
Я любила шинку та ігри з іншими дітьми.
Ну, я з ними не гралася.
Я…
Я била їх.
Й оскільки я була товстою і агресивною дитиною,
мої батьки вирішили записати мене на курс, який розвивав би мої природні таланти.
На балет.
Звісно.
Покидьки.
А після…
Після купи місяців занять балетом,
я досі була товстою і агресивною, та тепер я була в пачці.
Коли била їх.
Мої батьки хотіли, щоб ми з сестрою робили все разом,
але в неї РАС.
Моя сестра каже все, що спадає на думку.
У неї немає фільтра. І страху теж!
Каже людям, щоб відвалили, ким би ті не були.
Вона робить усе, що ми хочемо,
а робить лише Вітторіо Згарбі.
Урешті
мені було нелегко вчитися балету з місцевими дітьми,
бо вони цілком відрізнялися від нас.
Вони були худими, бездоганними, упевненими в собі,
елегантними й дуже розпещеними.
Вони були такі розпещені, що відреагували б огидою,
якби мама дала їм імітацію Барбі, а не справжню.
«Маріє Вітторіє, зараз 1994-й. Уряд розкрив купу корупційних схем.
І мама купила тобі цю ляльку.
Але вона все одно любить тебе.
Не сумнівайся.
-Мамо, є дві речі, щодо яких не треба сумніватися:
коли я виросту, то теж не сплачуватиму податків,
і здам тебе в дім пристарілих аж у Ріеті».
Тож…
Уявляєте, як мені рослося з цими дітьми,
які вже виросли й стали…
Вони стали…
Ні. Вони…
Вони — хвойди.
Вони…
кляті хвойди.
Справді.
Хвойди.
Мені було складно ходити на балет. Моя сестра захопилася.
Вона була чорним лебедем: «Я стану професійною танцюристкою!»
А я…
просто крутилася.
Як кулька на похилому столі.
Я не танцювала.
Це було більше схоже на фізичні експерименти.
Нам часто доводилося тренувати один окремий рух,
який передбачав перехід від точки А до Б певним кроком.
Я його назвала «моя особиста Хіросіма».
Ось, як інші дівчата виконували його.
Ти неймовірна!
А ось, як я…
Ногу корч ловить.
Ось моє виконання…
«Пані, я не можу!» А інші дівчата…
«Кевіне, таких як ти, учителька називає "інкомпетент".
Моя філіппінська дворецька краще танцює».
У роздягальнях вони намагалися бути милими.
Вони бачили, що ми з сестрою різні,
тож запитували щось на кшталт:
«Ви двоє — відсталі?»
Я відповіла: «Ні, у мене лише пухкі руки».
Моя сестра слала її під три чорти.
Якщо чесно, якщо незнайомець каже тобі таке,
ти маєш на це повне право.
У моєї сестри є значок інваліда, але вона заслуговує на медаль.
Хештег: Італійський уряд, задумайтеся!
Ні, забудьте. Продовжуйте надсилати гроші.
Річ у тім,
що все було не так добре. Ми не були вродженими танцівницями.
У нас із сестрами була така ж координація,
як і в дешевої кухні.
З тієї чи іншої причини,
вчителька сказала нам залишатися позаду,
виправдовуючи своє рішення тим, що ми високі.
Останній ряд — ми вдвох,
трохи пилу,
Святий Ґрааль,
Елвіс,
фільмографія Білла Косбі
й записник Паоло Борселліно.
Я здогадувалася, що все не дуже добре, почувши доволі туманні коментарі.
Вчителька балету
казала моєму татові: «Пане Жиро,
я не хочу вас тривожити,
але ваші доньки — найтовстіші в класі.
Особливо Мікела.
Може, їй зайнятися плаванням,
легкою атлетикою,
греко-римською боротьбою,
чи будь-якою боротьбою».
Я не буду гаяти час на це,
це мій спеціальний випуск комедії, ми всі тут зібралися заради мене.
Я на обкладинках журналів. Яка мені різниця?
Не те щоб я досі морочилася цим і ображалася,
але до біса вас, пані Піна!
Браво!
Ідіть в дупу.
Ідіть до біса, пані Піна!
Чорт би вас побрав, пані Піна!
Пішли ви.
Ось так.
Гаразд.
Розумієте,
я до чортиків боюся осуду.
Від будь-кого.
Я особливо боюся осуду моєї мами.
Вона тут?
Я запитую маму:
«Мамо, чому ти не прийшла на моє шоу?
-Яка тривалість? Година? Лише ти? Як нудно!
-Мамо, я на обкладинці "Веніті Фейр".
-То й що?
-Мамо, я пройшла прослуховування в комедійне шоу.
Це може змінити моє життя.
-Я дала тобі анкету,
щоб ти подала заявку на посаду охоронниці музею нашого регіону в Ариччі».
А мій тато:
«Ні, кохана, як вона могла? Їй доведеться придбати пістолет?»
Щоразу, коли тато бачить мене на сцені, він каже, що я ганьблюся.
Так нас вихоували в Італії.
На дієті контролю й самоповаги.
Дозвольте сказати вам,
якби моя мама була матріархом Кардаш'ян,
вона б ніколи не випустила лінійку білизни,
прикраси чи парфуми.
Вона б відкрила звичайний магазин білих трусів у чорта на болоті.
У моєї мами є така звичка.
Постійно контролює мене,
ніби вона — Бог, чи Білл Гейтс, чи Цукерберг.
Розумієте, моя мама боїться двох речей:
моєї смерті й моєї вагітності.
Коли я була підлітком, якось я ішла тихою вулицею Риму,
такою вулицею, де є лише повії та наркодилери.
Я балакала з якимось симпатичним хлопцем
про напругу на Близькому Сході.
«На твоїх грудях можна натирати сир!»
Дзень-дзелень.
«Коли ти повернешся?»
Я в ступорі.
Відтоді я стала відомою як Девід Копперфілд ерекції.
Мама дзвонила мені, навіть коли я була у відпустці,
бо злочинність не знає сну.
Ми проводили літні канікули на курорті в Калабрії.
Ми приїжджали туди виснаженими,
бо мама їхала не швидше, ніж 40 кілометрів на годину,
і їхала між двома вантажівками, «щоб бути в безпеці».
Її водіння
створювало напругу
з водіями вантажівок,
які кидали нам свої картинки святих.
Вони знімали їх з вікна
й кидали в нас.
Мій тато казав: «Кицю, можна трохи швидше? Ідіот!
-Не сперечайся з ним, Альфредо. Це друг».
Вона його ніколи не бачила навіть.
Італійські морські курорти заселені найбагатшими
й найзаможнішими дітьми Італії.
Тобто найрозпещенішими й найгіршими придурками Італії.
Там був Андреа, 16 років, з Беневенто,
з гаманцем «Фенді».
Вітторія, симпатична дівчинка з Верони, з волоссям, немов шовк.
І була я.
Кучеряве волосся, одна цицька. Пластинки на всіх зубах.
Картина Пікассо.
Я почувалася такою солідною і впевненою,
як і будь-яка інша споруда, збудована за гроші Каморри.
Зрештою,
настав час підліткової дискотеки.
Вона починалася о 22:00.
У мені не було ні крихти відваги
до 23:40.
Урешті, я казала собі:
«Настав мій час.
Це моє життя. Відірвуся на повну.
На танцмайданчику!»
Я знімаю пластинки.
Позбуваюся светра, зав'язаного на талії, що прикривав дупу.
Примітка: було десь 100 градусів.
І після років балету
я чуттєво ступаю на танцмайданчик.
Я бачу, як найсимпатичніший хлопець крокує до мене.
Качок із Бріанзи.
Сімнадцятирічний, високий, у білій сорочці,
з шевелюрою назад
і з «Нокією», яка може робити фото. У 2004-му.
Він був Ілоном Маском.
Підходить до мене.
Не можу повірити, що він іде, щоб поговорити зі мною,
а не з Вікторією, симпатягою з Верони.
Просто не можу. Він наближається.
А я…
Він каже: «Мікело». А я відповідаю: «Так?
-Твоя мама тут».
Діджей умикає Карміну Бурану.
Я підіймаю погляд і бачу її.
Мама в нічній сорочці
поплескує шльопанцем по руці,
як Нікіта Хрущов у штаб-квартирі ООН у Нью-Йорку.
«Коли ти повернешся?»
Інші підлітки в клубі такі…
Я кажу: «Не хвилюйтеся.
Я вдам, що йду додому, а потім крадькома повернуся».
Тож я іду додому,
покидаючи лігво кохання, життя та наркотиків.
До речі, це моя біографія в ЛінкідІн.
Розумієте, я зростала з жахливою тривожністю.
Я завжди боюся, що моя мама зненацька з'явиться і викрикне:
«Я мала рацію! Ти годину говорила! Ця пані помирає від нудьги!»
Це мій основний страх.
Шкода, що мені не байдуже.
В епоху правил і ярликів я б хотіла, щоб мені було байдуже, каже…
«молода, жорстка, не худенька жінка,
яка нестандартно красива, та має гарне обличчя,
підприємниця, яка досягла всього сама, яка потирає стегнами
на «Італія має талант». Нелегке життя.
Хотіла б я мати сили, щоб начхати на думку інших.
Це ж 2022.
Але розумієте, у мене немає сил.
Єдина, хто має, — це Крістіна, моя сестра,
адже в неї синдром Аспергера.
Не знаю, наскільки ви обізнані про синдром Аспергера.
Я не знала що це,
тож у 2006-му пошукала в надійному джерелі:
«Яху! Відповіді».
Джованна з Порденоне відповіла:
«Так, у мого кота був такий.
Його рвало шерстю чотири дні,
поки він дивився ТБ удень, та йому вже краще».
Взагалі-то, синдром Аспергера в кожного
проявляється по-різному.
У випадку моєї сестри, він проявлявся, як відсутність фільтру.
Вона — наче велике дитя. Вона говорить усе на чистоту.
Вона боїться двох видів людей:
бідних і потворних.
Я знаю.
Моя сестра — права з інвалідністю.
Розумієте,
коли вона бачить бідних людей,
вона уявляє день, коли мої батьки не зможуть про неї подбати.
А коли бачить потворних людей,
то просто бачить потвор, та й по всьому. Хотіла б я мати краще пояснення.
Тож, як ви можете собі уявити, рости з нею — це була мрія,
бо вона цілком змінила моє життя на краще.
Якби не вона, я б не була зараз тут із вами.
Я б не розповідала вам про свої проблеми,
і мені б не платили за це,
якби не вона. Я б стала
бездоганно худою адвокаткою
із чоловіком-зрадником, який каже, що кохає її тричі на день,
і трьома дітьми, на ім'я Джанмарія.
Я б казала: «Мікела Жиро дуже смішна.
Скинути б їй 20 кілограмів.
А я проголосую за Братів Італії».
Ось ким я була б.
Такою й була б.
І…
Я всім зобов'язана сестрі.
Але розумієте,
рости з нею було непросто.
Коли вона хотіла спитати когось на вечірці: «Що ти робиш?»,
її стурбованість перекручувала запитання на:
«Ти!
Ти.
Чим займаєшся?
-Я зараз безробітний.
-Мікело!
Навіщо ти взяла мене на вечірку,
повну жебраків?»
У стилі справжнього Ґольдоні.
Справжнього Ґольдоні.
Я була…
Я мала сказати:
«Ні, вона це не спеціально.
Повір мені, вона…
Вона трохи хвилюється».
Іноді вона питала мого найкращого друга:
«Франческо?
Ти поїдеш з нами в круїз?
-Ні, цього року не можу.
-Татку!
Пообіцяй, що ми не збідніємо так, як він!»
Одного разу мій друг,
який не зовсім грецький бог,
постукав у двері, і моя сестра пішла відчиняти.
І вона видала таке…
«Овва, а ти ще той виродок!» Грюк!
Грюкнула дверима перед його носом. Та через 10 хвилин він досі був там.
Моя сестра дуже рішуча.
Якщо вона чогось хоче, то вона дуже цього хоче.
Вона — як Кім Чен Ин.
Атмосферу в Північні Кореї можна порівняти з атмосферою в моєму домі,
коли ми разом обідали.
Одного року на Великдень ми поїхали на ферму відпочинку в Тосканії.
Я так пишалася тим, що забронював затишне містечко,
буквально, у каміні.
Зрештою ми перейшли до десерту, досі неушкодженими.
Місцина така спокійна. А потім — дитина.
Клята дитина
встає
і починає співати ось так.
І всі кажуть: «Ой!»
А я така.
Батько такий.
Моя мама. А моя сестра…
«Хочу заспівати.
-Ні. Ні, крихітко, ні.
Не потрібно співати.
У тебе стільки дарунків.
Вона ще дитина.
Не затикай її. Нехай співає».
А моя сестра: «Гаразд».
І дитина…
І моя сестра…
Ви могли подумати,
що всі в кімнаті такі…
Ні.
Люди скам'яніли.
Пані позаду мене така…
Її чоловік… Шматки м'яса на їхніх тарілках…
А потім я стала підлітком.
У підлітковому віці я прокидалася і казала:
«Я жива!
На жаль».
Моїм основним ворогом було дзеркало.
Я дивилася на вантажівки на дорозі з серцем, сповненим надії, а не страху.
І…
Розумієте, у той час я проводила літо у снобістському місці біля Риму,
де живуть круті, діти-сноби зі своїми маленькими бандами.
Поки я ховалася в хащах,
наче якийсь офшорний банківський рахунок на Фіджі,
моя сестра казала:
«Народ!
Хочете познайомитися з моєю сестрою? Ось вона!
Мікело!
Хочеш з ними дружити?
Народ, моя сестра дуже кумедна!
Мікело!
Ти надзюрила під себе?»
Усередині я помирала. Гнила, як Тибр.
Я казала: «Авжеж.
Привіт, це я. Нормальна сестра».
У 15 я вдавала самовпевненість 30-річної жінки,
хоча ще не знала, що треба позбавлятися аплікатора тампона.
Нелегко мати сестру з інвалідністю.
Наче твоя сестра — рок-зірка.
Усі очікують, що ти станеш кимось особливим.
«Гаразд,
ця — з інвалідністю,
а інша?»
У 14 у мене була така особистість:
«Я ніколи не вчуся. Я — бунтарка.
У мене є светр "Нірвана". Я така бунтарка.
-Ти провалила тест з математики.
-Ні».
У 90-ті було нелегко.
Люди не розуміли, що таке інвалідність.
З інвалідністю визнавали лише тих, хто у візку.
Якщо не було візка, то виникали запитання.
Люди не питали мене:
«Мікело, ти неймовірно гарна. У чому секрет?»
Ні, вони дивилися на мене й робили так…
«Твоя сестра…
Що з нею не так?
Він у неї є?
Дозвіл на місце для інвалідів?
-Ні, моя сестра може ходити.
-Як так?
Якщо у вас значок інваліда, ви входите до касти.
Можете припаркуватися в центрі Риму.
Отримати найкращі місця на дербі на Олімпійському.
Маєте місця в першому ряду на Måneskin за так.
Це золотий квиток!
У тебе золотий квиток, а ти й не здогадуєшся.
Отримуєте знижку в "ІКЕА"?
Збирати меблі — це морока нормальних людей,
а не таких, як твоя сестра.
Що не день, то Чорна п'ятниця?
У кіно теж за так ходите?
Хоча твоя сестра й не зрозуміє кіно.
-Ні, це не так працює.
-Що з нею? У неї інвалідність?
Інакше вона не була б такою.
Що з нею не так? У неї синдром Дауна?
Їй до душі сонце чи місяць? Вибач, я хотіла підняти настрій.
Вона що, ДЦП-шниця?
-Ні.
-Вона бомбанута? -Що таке "бомбанута"?
-Так, бомбанута!
Як ті, хто смішно ходять,
з понівеченими ногами. А їм співають:
Бамболейро! Бамболейро!»
Може, це вина твоїх батьків.
Ти — трансжендер?
-Це тут ні до чого.
-Ви — пишні?
Ти — єврейка?
Ти — циганка?
-Це тут ні до…
-Ти ж казала, що твій тато з Неаполя.
-Слухайте, не смійте…
-Гаразд, уторопала,
але ви зверталися до дієтолога?
Чи до екзорциста?
Відправляли її на "Італія має талант"?
Знаєш що?
Я співчуваю твоїм батькам.
Вони народили дитину з інвалідністю і насмілилися спробувати знову.
А народилася ти. Ти не зовсім худенька.
Без образ.
-У мене просто пухкі руки!
-Не ображайся ти так! Що я такого сказала?
Слухай,
я зізнаюся тобі в дечому.
Це така складна ситуація.
У мого батька…
високий рівень холестерину.
На щастя, йому дали дозвіл на стоянку для інвалідів.
І він мав наполягати! Неймовірно!
-Скажу вам правду. Так, моя сестра носить друшляк на голові».
У дитинстві вона була для мене такою, як і всі.
Але я бачила це в очах інших.
Я помічала їхні погляди.
Коли ми кудись ішли, вони відходили.
Якось мені стало цікаво.
Я запитала: «Мамо, чому люди уникають нас?
Чому нас не запрошують на вечірки?
Чи на вечері?
Чому на нас дивляться, як на…
монстрів?»
А мама відповіла:
«Не хвилюйся, крихітко.
Розумієш…
Наша голова — як каструля.
У яку ми насипаємо купу інформації.
Але у твоєї сестри немає каструлі.
У неї — друшляк».
І…
Оскільки я гралася з друшляком на голові, я запитала:
«Мамо, у мене такий самий синдром, що й у неї?
-Ні, ти — просто пишна».
Добре.
Я хочу присвятити це шоу
мамі, бабусям, сестрі,
і людині, яка так багато зробила для мене й заслуговує на особливу згадку.
Пішли ви, пані Піна!
Котіться під три чорти!
Дякую.
Переклад субтитрів: Тарас Кунець