Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
There's Mo to life!
Dame i gospodo, pljeskom pozdravite
Moa Gilligana!
Kad kažem „Mo”, vi kažite „Gilligan”!
-Mo! -Gilligan!
Kad kažem „Mo”, vi kažite „Gilligan”!
-Mo! -Gilligan!
Smirite se, molim vas. Sjednite!
Da! To je bilo fantastično. Osjećao sam se kao reper.
Jebote. Fantastično.
Divno je ovdje izvoditi stand-up.
Stand-up mi je prva ljubav.
Sad sam na televiziji i to volim. Ne mogu zamisliti…
Većina je ljudi pratila moje putovanje,
posebno iz videa.
„Julie! Donesi nekoliko limenki.”
Eto. „Da, zbog toga sam došao. Nastavi tako. Samo nastavi.”
Znate što je ludo? To sam snimao prije tri-četiri godine,
ali uvijek sam spreman.
Da? Prije nekoliko tjedana bolio me želudac.
Trbuh mi se grčio.
Znate kad ste na zahodu i samo leti?
Sve vas živcira dok ste na zahodu, ono:
„Jebala te čarapa!”
Grčevi, morao sam u bolnicu, nije mi bilo dobro.
Jedan tip vikne: „Hej! Nekoliko limenki!” U tom očaju:
„Julie, opremu za krv.”
Bio sam spreman.
Katkad mi ljudi ponavljaju nešto što sam posve zaboravio.
U trgovini za ljubimce kupovao sam nešto za psa.
Neki malac me gleda, ja gledam njega i:
„Koji kurac gledaš?”
Iznenada, mali će:
„Peppa Pig, crna Peppa Pig.”
A ja: „Tko je taj četverogodišnji rasist?
Čizmom ću te u facu, Olivere.”
A onda: „Joj, Netflix. Moja pogreška. Ustani.
Ustani. Prestani plakati.”
Čak i na televiziji to radim, televizijski šoubiznis.
Tako se to zove, šoubiznis.
Najbolji je biznis šoubiznis,
a još sam neiskusan u tome.
Katkad se pogubim.
Kažem vam, pogubim se.
Nekidan u jutarnjoj emisiji.
Možete li mene zamisliti ondje?
Rekli su: „Mo, slijede reklame.”
Rekli su: „Mo, idu reklame.”
Čujem to u slušalici.
A ja: „Da, vidimo se nakon reklama.” I baš sam mislio
pokazati „pištolj”.
U jutarnjoj emisiji. Ovo su najpištoljastiji prsti.
Čak imam produženi šaržer.
Da?
Ono: „Nema šanse! Bio bih gotov.”
Već možete zamisliti naslove o meni ovakvome na televiziji.
Naslov „Mo Gilligan, prijatelj Raheema Sterlinga i Stormzyja,
puca u britansku javnost.”
S fotkom Sake bez razloga. Ništa nije skrivio.
Saka nije ništa skrivio.
Izjave svjedoka:
„Jeo sam žitarice, a on me naciljao.
Naciljao. S ovratnikom. Naciljao me.”
Volim raditi na televiziji.
Po mene dođe vozač:
„Dobar dan.” Otvara mi vrata.
Ludilo. A ja u majici s kapuljačom i trenirci.
Onda dođem onamo.
Moje je ime na vratima, na tim vratima piše moje ime.
Uđete i katkad dobijete darove.
Pogledam svoj i: „Jebote!
Kao da je Božić.” Da, svaki put.
Istina je, dobivamo darove.
Kad uđemo, bude cvijeća.
A u sebi: „Nitko nije umro. Jebeš ovo cvijeće.” Da?
Ali bude i dobrih darova. U najboljim emisijama.
Možda dobijem i svijeću.
Ne bilo kakvu, Jo Maloneinu.
Da. Dajte, ljudi.
Da, nar noir, znate već. Dajte.
Prije bilo koje emisije
imaju predrazgovor.
Nazovu vas usred tjedna i ispituju o tome
što će biti u emisiji, što radite.
Na televiziji se sve može promijeniti.
Producent može uletjeti u moju garderobu,
čak i ne pokuca.
„Hej. Što ima, Mo?
Veliki obožavatelj.
'Judith, donesi pivo.' Obožavam sve to.
Ukratko, imamo izmjenu u zadnji čas.
Svidjet će ti se.
Unajmili smo kostim, dobro?
Stoji deset tisuća, ali čuj ovo.
Nije to bilo kakav kostim.
To je kostim pileta, dobro?
Htjeli smo da navučeš
kostim pileta, dobro?
A budući da si tamnoput,
pleši grime.
I imamo pjesmu,
'Kokoda', možemo napraviti remiks.
'Koka snijela jaje, kokoda' i to.
Bit ćeš super. Razvalit ćeš.
Znam da voliš Nando's, vidimo se.” Bum.
I ode.
U tom trenutku, ljudi moji, ja šizim:
„Što? 'Kokoda'?
Jebeš to, neću izvoditi 'Kokoda'.” Dobro?
„Jebeš 'Kokoda' i jebeš ovo cvijeće.” Dobro?
„Ma jebeš i svijeću.”
Bijesan sam.
„'Kokoda' u pilećem odijelu? Ja?”
Kad se to dogodi,
imam dvoje tzv. popravljača u životu.
Jedna je moja mama, ali ona se ne razumije u šoubiznis.
„Mama, možeš li vjerovati?
Žele da nosim pileći kostim i izvodim 'Kokoda'.”
A mama će:
„Plaćaju li ti?”
A ja: „Molim? Nije poenta u tome.
Žele da u pilećem kostimu izvodim 'Kokoda'.”
„Super, mogu kupiti novu kuhinju.”
A ja u nevjerici.
Jedina osoba koja kuži šoubiznis moja je menadžerica Polly.
S Polly sam od samog početka,
prije uspjeha.
Malo informacija o Polly.
Polly je dama
koja se sama odselila u Peckham u ono vrijeme.
Da.
Mislim da ne shvaćate.
Odselila se u Peckham, svojevoljno, u ono vrijeme.
Muškarci su je stalno spopadali.
„Hej, što ima?” Polly nije trpjela sranja.
„Začepi, pizdo.”
Nije trpjela ničija sranja. Zato volim što je na mojoj strani.
Kad dođe do takve situacije, nazovem Polly i onda:
„Dobro si, Polly?
Da, dobro sam.
Da, dali su mi dar. Dali su mi svijeću.
Malo je okrhnuta, sa strane.
Čuj, ne želim ti dosađivati.
Ali dodali su dio koji nisu spominjali.
Žele da navučem pileći kostim
i plešem i slične gluposti.
Spomenuli su i grime,
a tip mi je rekao da volim Nando's i sve to.
To sam i mislio. Rasizam. Apsolutni rasizam.
Da. Dobro.
Dobro, prepuštam to tebi. Može.”
Prođe deset minuta.
Emisija počinje za pet minuta.
Netko pokuca na vrata,
najpristojnije kucanje producenta koji je prije bio upao.
„Mo?
Mo?
Smijem li ući?”
„Smiješ li?
Naravno da možeš. Uđi, Olivere Twiste. Izvoli?
Kako mogu pomoći?”
„Dakle, Mo, ipak ništa od 'Kokoda'.
Uopće. Danas to ipak nećemo.”
I sad moram glumiti šok, kao da to nije otkazano zbog mene.
„Zar uistinu?
O, Bože.
Ne vjerujem.
Čovječe.
Otkazujete cijeli 'Kokoda'?
Čovječe.
Baš sam se radovao pilećem plesu
i skankanju i…
Koja šteta.
Ali što ćete? Kostim je stajao deset tisuća.”
„Da, tako je, žele da ja izvodim 'Kokoda'. Da.
Žele da nosim pileći kostim. Možeš li vjerovati?”
„Bože! Ludnica!
Nego, vidimo se u studiju.
Puši kitu. Čuvaj se. Mir.”
Tako.
'Kokoda'.
Nema šanse. Želim BAFTA-u. Neću tako skoro kokodakati.
Da.
Iskreno, sa mnom ste otpočetka.
Život nije oduvijek šoubiznis.
Znao sam biti i dekintiran.
Ono, bez prebijene pare.
Jeste kad bili tako dekintirani da se molite?
A čak i niste vjernik,
počnete se moliti, a ne znate kako se to radi.
„Da…
ne znam tko je gore, Buda, koji god, slušaj.
Molim te.
Ako postoji način da Ti, Oče,
dolinom smrti prođeš
i nađeš mi način da dođem do novca…”
Čak i kad pregovarate s Bogom,
to nema smisla.
„Ako mi nađeš nekakav novac,
obećavam da nikad više neću psovati.”
Što?
Baš dekintiran.
Morao sam se zaposliti u maloprodaji.
Svi to morate probati.
To je životna inicijacija.
Da? Svatko bi trebao raditi u maloprodaji.
Moj je prvi posao, vjerovali ili ne, bio u Jo Malone.
Radio sam u Westfieldu na dan otvaranja.
Kad se otvorio u Shepherd's Bushu.
Tako to zovu u zapadnom Londonu.
„Hajdemo u Shepherd's Bush. Hajdemo.”
Ljudi iz zapadnog Londona ne zovu to tako.
Ljudi iz kvarta će: „Ne, to se zove Bush.”
Prije Westfielda nije bilo pastira ni blizu toga grma, samo to kažem.
Jo Malone je na mjestu koje se zove Village ili Selo,
ondje su luksuzne trgovine, Louis Vuitton, Gucci.
Šuškalo se da će na dan otvaranja
Westfield dijeliti darove.
Tako je, burazi su mislili da mogu došetati do Louis Vuittona
i reći: „Louis i Vuitton, pet besplatnih remena.
Pet komada besplatno.”
Moj prvi dan u trgovini.
Prošao sam obuku, pročitao knjižice.
Pokušavam naučiti o robnoj marci.
Mama je rekla: „Prvi se dan dotjeraj.”
Crna košulja, crne hlače i crne cipele.
Ono: „Spreman sam za trgovinu.”
I čim sam ušao, voditeljica poslovnice će: „Uzmi ovo.”
I da mi pregaču.
Pregaču. „Zar smo u restoranu?
Zašto nosim jebenu pregaču?”
A ja mlad i naivan.
„Ne.” Pregača mora biti labava, kul.
Voditeljica: „Takav je standard.”
I zategne mi pregaču.
Bio sam u trgovini s figurom pješčanog sata, narode.
Prođe buraz i dobaci: „Imaš bokove za rađanje.”
Jebote patak.
„Moram priznati da imaš dobro dupe.
Guza ubija.”
Dakle, u trgovini sam.
Zamislite, u trgovini sam
i voditeljica kaže: „Tvoj je posao da pozdravljaš kupce.”
I morao sam mijenjati govor. Svi to radimo.
Koji god posao, morate mijenjati govor.
Frende, kako se zoveš?
-Anton. -Antone, čime se baviš?
-Stolar sam. -Stolar! Opa.
Bravo, stari. Sigurno stalno mijenjaš govor.
Čilaš s ekipom:
„Da, kak' sam rek'o. Možemo vanka ove subote.”
„Halo?
Bok, da.
Da. Dobro.
Konjić za ljuljanje? Dobro.
Da.
Dobro, treba vam do ovoga petka?
Da. Dobro, vidimo se u petak.
Dobro, pa-pa. Da.
Ma kakav jebeni konjić za ljuljanje?
Jebeni majmun.”
Pa sam i ja tako.
Voditeljica je rekla da pozdravljam kupce dok ulaze.
Možete zamisliti ozračje u trgovini. Lijepo je mirisalo.
A sad nešto o Jo Malone.
Prodaju kreme za tijelo, mirise, gelove za tuširanje. Ovolicni su.
Ovako mali gel za tuširanje.
Košta 15 funta. Dobro?
Koristio sam jednu kap svaki dan.
Mislim, ukrao sam ga, ali koristio sam kap na dan. Dobro?
Morao sam pozdravljati kupce dok su ulazili,
pristojnim glasom.
„Dobar dan, trebate pomoć? Pozdrav, gospođo.
Dobar dan, gospođo, sve u redu?”
Britanci to rade kad dođu s hladnoće: „Sve u redu?”
„Vani je ledeno, zar ne?”
„Da, doista je hladno.
Uđite. Uđite, bleso peso.
Uđite ovamo.”
Katkad vas ljudi izignoriraju po dolasku u trgovinu.
„Zdravo, gospođo, trebate pomoć?
Ne? Dobro. Da.
Stat ću ovdje i jebati se, u redu je.”
Onda uđe neki buraz.
Pomislio sam: „Ovo mi je prilika da nešto prodam,
privučem kupca koji nije upoznat s robnom markom.”
Uđe on u trgovinu.
„Jebote, ovo je lijepo.
Dobro.
Ovo su k'o jebene toplice.
Dobro.
Tester? Baš da testiram.
Sviđa mi se taj. Da, sviđa mi se.”
Prišao sam mu.
„Zdravo, gospodine. Trebate li pomoć?”
„Buraz, zašto govoriš k'o Geoffrey iz Princa iz Bel Aira?”
„Taj miris koji imate, to je naš slavni miris.
To su bosiljak i mandarina.
Dakle, opora limeta,
zdrobljen bosiljak.
I onda dašak mandarine.
Osjećate li?”
Kad radite u trgovini, ljudi lažu ničim izazvani.
„Da, to je puno jebene mandarine. Jebote.
Sviđa mi se ovaj, buraz.
Ajmo o cijenama. Koliko za ovo, brate?
Sviđa mi se ovaj. Paše mi. Koliko?”
„U redu, gospodine. To vam je 50 mililitara. Dobro?
Dakle, to stoji 59 funta. Da.”
„To je 59 funta?
Dobro.
A koliko stoji veliki, buraz? Koliko?”
„Dobro, veliki sadrži 100 mililitara,
dvostruko više mirisa omiljene toaletne vodice.”
„Kakav toalet? O čemu ti to, buraz?”
„Dakle, ovaj ovdje, gospodine, stoji 140 funta.”
„Sto četrdeset? Dobro.
To je malo puno, znaš?
Dobro.
Dakle, 59 za ovaj, 140 za onaj? To mi govoriš?”
„Da.
Ni u jednome trenutku nisam zamucao, stoga da.”
„Dobro.
Dobro, ali čuj što govorim.
Slušaj, buraz, ja ne poznajem tebe, ti ne poznaješ mene, dobro?
Jebeš sve ovo, zar ne? Čuj što ti govorim.
Buraz će ovo ukrasti, brale.
Što kažeš na to, bracika?”
„Nemoj ga ukrasti. Danas mi je prvi dan na poslu.
Ovo mi je prvi dan. Preklinjem te.
Ozbiljno, zašto bi ga ukrao?”
„Naposljetku, kad izgledaš kao ja, a ja kao ti,
mislit će da smo to zajedno isplanirali.
Što, žele nas diskriminirati?
Ne, zajebi to. Svakako ga uzimam.
Ne poznajem te. Čuj, uzet ću ga.
Kužiš? I odalamit ću svakog tko me pokuša zaustaviti.”
„Dakle, pobjeći ćeš iz trgovine
i rušiti sve na putu?”
„Svakog ću srušiti. Ne zanima me ova marka Bugzy Malone.”
„Dakle, ukrast ćeš to?
Slušaj, ako ćeš već krasti i pobjeći iz trgovine i uzeti ga,
poslušaj me.
Uzmi jedan i za mene.”
Sljedeći sam dan na posao došao sav mirišljav.
No što imamo na svakom radnom mjestu?
Imamo prijatelje i kolege.
Komunikacija je drukčija.
Jer kad vidite prijatelje, imate internu zafrkanciju.
Radio sam s Dwayneom. Isti smo.
Imali smo svoju spiku. „Š'a ima?”
„Faca Dwayne, š'a ima, buraz?”
„Volim braciku.”
„Faco Mo Gilligane, š'a ima, brale?”
Katkad bi se kolege pokušali uključiti.
„Što ima? Ne zaboravite mene, Petera.
Ovu facu ovdje.”
„Šuti, Petere, ne ponavljaj to.
Izdevetat ćemo te. Ne radi to.”
Imate prijatelje, imate kolege,
a u sredini, na vrhu, znate li tko je ondje?
Imate voditelje maloprodaje.
Upotrijebit ću ovu riječ. Ne koristim je često.
Voditelji maloprodaje
su pizde, tako je.
Eto, rekao sam. Nije me briga.
Rekao sam.
Ima li voditelja maloprodaje?
Jebena pizdo. Začepi.
Ne, šalim se.
Ne, ne šalim se. Jebeš tog tipa.
Zašto to mislim?
Ne znaju žele li biti prijatelji ili neprijatelji.
Katkad izmišljaju pravila koja nisu u protokolu.
Ja i Dwayne planiramo što ćemo s plaćom.
Razgovaramo, nema nikoga. Glumimo da slažemo majice.
Trgovina je prazna.
„Što planiraš u subotu jer, očito,
idemo van, plaća sjeda u petak.”
Dođu voditelji, vide da se zabavljamo:
„Dakle, ovo mora prestati. Dobro?
Mo, može usluga?
Možeš li stajati na prozoru i mahati kupcima?”
„Molim?”
Zatim vam žele biti prijatelji na mjestu gdje ne želim prijatelje.
A gdje? U prostoriji za djelatnike.
Ne želim prijatelje.
Tjedan prije isplate.
Tjedan tupperwarea.
Napokon koristim kineske kartonske posude.
Nisam dobio plaću.
U jednoj imam rižu i grašak,
u drugoj goveđi rep.
Čak imam i salatu u drugoj posudi.
Slušalice na ušima.
Ne obraćaj mi se. Jedan sat. To mi ne plaćaju.
Ne zapričavaj me. Pusti me na miru.
Ali tko ulazi i želi mi biti prijatelj? Voditelj.
„Što je to?
Baš sjajno miriše.
Što je to? Što imaš, kompa? Što ti je to?”
„Daj odjebi, čovječe.
Dakle,
ovo su riža i grašak.”
„Aha! Svašta sam čuo o tome, o riži i grašku.
Zaboga! Čuo sam za njih. I za rižu i za grašak. Fantastično.
To mi ne izgleda kao grašak.”
„Dobro.”
„Što je to? Nikad to nisam vidio.
Koji je to vrag?
Što je to? Koji je to kurac? Što je to?
Reci mi što je.”
„Prestati pokazivati moju hranu.
Ovo je gulaš od goveđeg repa.”
„Molim?
Oprosti, čega goveđeg?”
„Goveđeg repa.”
„Goveđeg? Čekaj malo.
Goveđeg repa?
Nikad to nisam vidio u Waitroseu.
Goveđi rep?
Čekaj, jesam li shvatio, Ainsley Harriotte?
Govoriš mi,
govoriš mi da je to rep od goveda? Zar mi to govoriš?
To mi sad govoriš?”
„Ne, to je jebeni konjski penis. Zar me ne slušaš?”
Ali znamo međunarodno pravilo u sobi za djelatnike.
Ne donosite smrdljive ručkove u sobu za djelatnike.
Nije važno tko ste, ne smijete zasmrditi sobu.
Ovo je zajednički prostor. Svi moramo jesti ovdje.
Ali neke nije briga.
Radio sam s divnom damom, Julkom, bila je tako draga.
Ali druge je opterećivala svojim problemima.
„Što ima, Julka? Sve pet?”
„Ne, nisam baš dobro.”
„Jebote. Što ne valja? Što je bilo?”
„Moj je muž otišao.”
„Žao mi je zbog toga. Baš mi je žao.”
I, iskreno, cijela je soba smrdjela po njezinu ručku.
Pokušavam biti ljubazan s Julkom,
ali neki nemaju filtar. Ne osjete ozračje.
Ljudi poput Dwaynea kažu što im je na umu.
Uđe i: „Hej, ima li tko škare?
Jebote pas!
Ne!
To smrdi! Ne, baš smrdi!
Sjedite ovdje i čavrljate u tom smradu?
Ne, to je baš gadno.”
A ja ga gledam: „Dwayne,
Julka ima nekih problema.
Muž joj je otišao.”
„Naravno da je otišao zbog te jebene smrdljive hrane.
I ja bih otišao.”
Zasmrdi sobu za djelatnike.
Ali svi znamo zašto radimo: radi novca.
Ne radimo zbog ljubavi i radosti, nego zbog love.
Čak i ja, s 18 godina, dobivam prvu plaću.
Bože dragi.
Što da stavim u životopis? Lagao sam. Svi smo lagali za prvi posao.
Još nisam imao iskustva.
„Jesi li gdje radio?”
-„Jesam.” -„Gdje?”
„Woolworths. Da.”
„Još negdje?”
„Dixons.”
Svugdje gdje su zatvorili.
Ne znate… „Koliko sati možeš raditi?”
„Petsto tisuća.”
Onda samo čekaš da ti plate.
Katkad ne možeš dočekati, pa gledaš u 23.58 sati.
U 23.58 u četvrtak, na internetu.
„Što? Još mi nisu platili. Molim?
Ne, zajebi to.
Sutra kradem sve svijeće na poslu.
Neću to trpjeti.”
Katkad morate kasno na bankomat,
u jedan ujutro morate na bankomat.
U glavnu ulicu, usrali ste se od straha.
Držite ključeve među prstima, za svaki slučaj.
Ako napadne narkić.
Ali kako je radostan osjećaj kad zarađujete za svoj kruh.
Nikad to neću zaboraviti.
O, Bože, kad dođem do bankomata,
umetnem karticu da vidim novac koji sam zaradio…
Bože, kao da se sve odvija usporeno.
Znate što je smiješno? Hvala.
Znate što je smiješno u toj šali? Neki od vas…
„Da, skužili smo, dobio si plaću, buraz.
Ubrzaj malo. Nemamo cijeli dan.”
Počastite se, jer tako i treba.
Sjećam se kad sam se počastio tenisicama Air Max '95., ne?
Nekoć smo ih zvali 110-icama jer su koštale 110 funta.
Onda sam lagao mami…
„O, baš su lijepe. Jako su lijepe.”
Otvorim ih pred mamom. „Dobre su za zimu.” Zimu?!
Živimo u južnom Londonu, a ne na Aljasci. Koji ti je?
„Jako su lijepe.
Koliko koštaju?”
„Trideset.”
Čak i tada mami je to skupo.
„Trideset funta?!
Mogao si uzeti dobre platnene.”
Platnene?!
Nisam u četvrtom razredu. Tko to nosi?
U toj fazi života u svemu ste početnik,
čak i vaš novčanik. Nemate onaj šminkerski.
Nego onaj usrani platneni Nikeov s čičkom.
„Može cuga? Ja častim.” Pa taj zvuk.
Nemate kartice, državno osiguranje,
mamina kartica za bodove, iskaznica za knjižnicu.
Pa onaj jadni zatvarač koji ne valja.
„Koliko?” „Dvije funte.” „Evo.”
Život je lijep kad zarađuješ.
Najgora faza mog života bila je između 15 i 17 godina,
nisam imao novca.
Nisam mogao raditi. Najgora dob.
Uzet ćeš bilo kakav novac do kojeg možeš doći.
Baka, rođendani, samo tražiš novac na kartici.
„Halo, dobro, nema novca.
Baba, umri. I jebi se. Crkni večeras.
Da bar kosac dođe po tebe.
Nema novca.”
„Ideš u oporuku.”
„Onda želim da umreš večeras, dobro?”
Ali na kartici nema love.
Tražite bilo kakav novac.
Mama mi je jednom rekla: „Mo, slušaj,
idi u trgovinu. Evo ti pet funta, dobro?
Kupi mi vrećicu riže.
Rano moram na posao, kupi mi doručak ili pahuljice.
Zadrži kusur.”
Molim? Da zadržim kusur?
Što?
Da zadržim kusur od novčanice od pet funta?
Ku-sur?
Bože sveti!
Samo to čujem. Zaboravio sam ostalo. „Zadrži kusur.”
Do trgovine: „Zadrži kusur.”
O, Bože: „Zadrži kusur.”
Kusur koji mogu ostaviti sebi.
Zadržat ću sav jebeni kusur? Dobro?
Uđem u trgovinu i ništa ne znam.
„Što ono moram kupiti?
Što moram kupiti?
Moram nešto kupiti sebi jer ću zadržati kusur.
Dobro.
Uzet ću ovo. Mislim da je to htjela.”
Ostalo mi je dvije i pol funte kusura.
Uzeo sam funtu i ostavio je za sutradan.
Ostala mi je funta i pol da potrošim u trgovini.
Znate li vi koliko je to?
Za neke stvari u trgovini uopće me nije bila briga.
Što bih inače htio. „Ne želim Wham.
Kolutiće od luka.
Ne, odjebi, Freddo. Ne.”
Odem do hladnjaka,
otvorim ga i znate što sam uzeo?
Magnum.
O, Bože.
Magnum. Što god vi rekli,
sladoled Magnum najbolji je sladoled koji možete kupiti.
Dolazi u krasnoj foliji, vakuumiran omot.
Čak i način na koji se Magnum jede.
Išao sam dužim putem do kuće. Proždirao sam Magnum.
Okrenuo sam ga na stranu, grickao,
jer tako počneš, grickaš sa strane.
I dok tako grickaš sa strane,
okreneš ga ovako. Ovako, dobro?
S lijeve strane odlomiš dio
i zalijepiš listiće čokolade na sladoled.
Uzmeš listiće, pojedeš…
I znate što? Vidite ovo.
S desne je strane još jedan listić čokolade
zalijepljen za sladoled. Skineš i to. Pojedeš, uživaš.
Poždereš taj glatki, sočni sladoled.
I kad pomisliš da je Magnum gotov, nije gotov. Znate zašto?
Ostale su grudice čokolade na dnu drvenog štapića.
Bože mili!
Uživajte u njima.
Tako su dobre, pojest ćete i štapić.
Vratio sam se kući, čio.
„Izvoli, mama. Kupio sam što si tražila.”
Mama me gleda i smije se.
„Dobro.
Malo si se našalio. Dobro.”
Gledam je…
„Da, vjerojatno ću jednog dana biti komičar, pa…
Što je toliko smiješno?”
Shvatio sam da se moja mama smije kad se naljuti.
Ali taj mi je trenutak smiješan.
Vidi se kako gnjev u njoj buja.
„Dobro.
Poslala sam te u trgovinu s pet funta,
a ti si mi kupio ovo?
Dobro. Sigurno misliš da sam
nekakva jebena glupača!
Znači, donio si mi jebene rižine pahuljice?
To mi govoriš? A po što sam te poslala?
Rekla sam rižu i žitarice za doručak,
a ti si mi donio rižine pahuljice?
Čekaj malo, da te pitam.
Da te nešto pitam.
Sinoć sam začinila piletinu i to smo trebali jesti za večeru.
Što će biti prilog?
Pogledaj me u oči i reci što ćemo jesti kao prilog.”
„Možda bismo mogli jesti
rižine pahuljice?”
„Dobro, iskreno,
danas ću u zatvor zbog vas, iskreno.
Robijat ću zbog ove jebene djece.
Tako sam ljuta. Tako sam razočarana.
Gdje je kusur?”
„Ne znam gdje… ne znam.
Ne znam, mama, ne znam gdje je.”
I tko se želi ubaciti usred tog ispitivanja? Znate tko?
Mlađa braća i sestre. Žele se uključiti.
Žele nešto pitati u trenutku kad mamu ništa ne smiješ pitati.
Znamo da mamu trebaš nešto pitati kad telefonira,
ne kad je bijesna.
Ali oni uskaču, ta braća i sestre.
„Bok, mama. Hej, mamice! Bok, mama. O, Bože!
Bok, rižine pahuljice. Bok, Peppa Pig! Mogu jesti pahuljice?”
„Djeco, mičite mi se s očiju
prije nego što vas sve utopim umjesto pahuljica! Crta!
Smjeste se gubite!
Ne volim vas uopće. Gubite mi se.”
Tješite braću.
„U redu je, bez brige. Mama te voli.”
A mlađi brat: „Ništa nisam skrivio.”
„Nisi se trebao miješati. Zašto si se ubacio? Uvijek se miješaš.”
„Samo sam htio ri-ri-rižine
pa-pa-pahuljice!”
„Zašto se uključuješ? Uvijek to radiš.
Znaš da si posvojen? Jesi li to znao?”
„Nisam! Nisaaaaaaaam!”
To radite mlađoj braći. „Jesi. Pogledaj mu prste.
Ajme, vidi mu nožne prste!
Ne!
Mi nemamo takve prste.” „Ne, imamo!”
Ali morao sam se iseliti.
Preselio sam se k curi. To je bilo posebno iskustvo.
Kad živite s nekim, to je pravi test vašeg odnosa.
Vi na počecima veze ste govnari.
Ne znate kakve su veze.
Jer ste otišli na ljetovanje? Ne, ne poznajete se.
Najbolje se upoznate ako živite skupa.
Primjerice, uređenje prostora. Dečki, ništa ne smijete kupiti.
Žene vole uređivati prostor.
U srcu su sve one Carol Smillie.
Sve imate Pinterest svojih kuća iz snova.
Znate što žene zapravo žele? Reći ću vam. Žele kuhinju…
Ne bilo koju kuhinju, kuhinju s otokom.
To žele.
Da.
Pogledajte ih samo. „Da!”
Što, s mramornim plohama? Jebote!
Kad ujutro krećete na posao:
„Budan si, ljubavi. 'Jutro!
Doručak!”
Dečki, znate koja je vaša jedina uloga?
Samo morate iznositi smeće. Niš' drugo.
Iznositi smeće.
Katkad pokušate to uvaliti ljepšoj polovici.
„Ne želim iznositi smeće. Hajde ti.”
„Ja?! Da iznosim smeće?
Neću! Mogli bi me ubiti.”
„Ubiti?!
Tko? Smetlarski ubojica?”
A u kućanstvu, žene, prestanite to raditi.
Pogotovo noću,
kad ste na mobitelu tri sata
i spustite mobitel
pa onda i mi moramo odložiti mobitel!
Ne, čovječe.
Jebeš to. Daj, čovječe!
Zajebi to! Znam da me kontate.
Hajde, ustani! Hajde, čovječe.
Hajde, buraz. Jebeš to!
Bilo je nezgodno. Posljednja cura…
On do nje. „To misliš? Dobro.”
Oprosti što sam te usosio. Žao mi je.
Radovao si se. „Da, buraz! Svaki put.”
Sve se svodi na komunikaciju.
Dobra komunikacija za dobar odnos.
Sad svi žele izlaziti.
Svi se želimo vratiti u normalu.
Želimo na zabave, u klubove, raditi ono što volimo…
A uopće ne komuniciramo.
Imam prijatelje bijelce. Izlaze kad god žele.
Katkad im zavidim.
Ono: „Stace, izlazim. Odjebi.”
Izlaze! Izlaze u subotu u 10 ujutro
na masnu klopu za doručak.
U podne idu kladionicu.
Klade se. Ne ulažu velike iznose. 50 penija.
Oklade na 50 penija, hrpa parova,
klade se na pobjede 20 momčadi u jednom danu.
Jedna će ih ekipa zajebati.
„Jebemu, Tottenham Hotspurs, uvijek je Tottenham. Jebote.”
Onda se svi momci nađu u pabu i tu krene rusvaj.
Vide jedni druge. „Hej!”
Oni jedini vrijeđaju s ulaza.
„Što ima? Jebote, Dino, što ima, debeli krmče?”
Počnu ga udarati u trbuh. „Hej, debeli!”
Reći ću vam nešto.
Ne vrijeđamo se u crnačkoj zajednici. Nema šanse.
Nema šanse. Na ulazu?
„Š'a ima?
Faca Tyrone s ekcemom. Što kažeš?”
„Buraz, nemoj to raditi. Zašto spominješ moja suha koljena?
Nemoj to više raditi.
Našamarat ću te kremom. Nemoj to raditi.”
Svi su dečki ondje
i vidite kako svi dečki piju istu cugu.
„Što piješ? Pivo? Može pivo za njega. Neka pije.”
Jedan tip ne pije, Mali Lee. „Što piješ?”
„Ne, ne pijem, stari. Želim ostati trijezan.
Idem na Anonimne alkoholičare. To je dobro za um i zdravlje. Teško je.”
„Ali što ćeš popiti?”
-„Sok od brusnice.” -„Sok od brusnice?!
Zar imaš mengu? Donesi mu pola litre.”
Jebeno cmizdrenje.
Donesi mu pola litre.”
Svi su momci ondje i zabavljaju se kao nikad u životu.
Opuštaju se.
Mnogi imaju teške poslove, građevinske, katkad i stolariju.
Znate te dečke.
Jako stresni, naporni poslovi. Opuštaju se.
Jer su oni dvostruko zauzeti. Kombi je uvijek u prometu,
svađaju se s biciklistima.
„Makni se s ceste jer ću ti smjesta slomiti noge, sinko.”
Volim bicikliste srednje klase. Znate zašto? Ne psuju. Kažu:
„A da začepiš ta usta?”
„Šuti, slomit ću ti noge.” „Ne, nećeš, imam kameru!”
Takvi će vas uvijek snimiti.
„Sad si pred kamerom!
Makni se od mene!”
„Da nemaš kameru, slomio bih ti noge.”
Samo ja? Sigurno nisam samo ja.
Jeste li vidjeli bicikliste na semaforu,
one koji dolaze naprijed, arogantni govnari.
Ne spuste nogu radi ravnoteže. Održavaju je na bicu. Vidjeli ste?
Samo s kotačem, ono…
„Čekam zeleno.” Jebeš njih.
I onda je šest sati. Ne zaboravite, vani je od deset ujutro.
Počinje gubiti energiju,
razmišlja o tome da ode kući.
„Stari, mislim da idem doma. Ne, posve sam iscrpljen.
Da, moram usporiti. Općenito, u životu.
Družiti se sa sinom, Archiejem. Da, malo se družiti s njim.
Ima samo šest godina, ali igrat će za Chelsea kad odraste.
Ludnica, da.
Idem se kući družiti sa ženom.
Da, idem ja kući. Preskačem večeras.”
I samo jedan poticaj.
„Što? Može pivo. Da.”
Počnu razgovarati s bilo kim u klubu.
Razrogačenih očiju. Ja i trojica buraza gledamo svoja posla.
„Što ima? Ne poznajem te, ni ti mene, ja sam normalan tip.
Ne razumijem što se događa.
Ne poznaješ me, ni ja tebe, laku noć.
Volim te. Čuvaj se.”
I samo vas poljube!
Ljube vas bez razloga.
Kažem takvim prijateljima:
„Izađete i ludo se zabavljate.
Kakva je vrhunska večer?” „Reći ću ti kakva je.
Znaš kad je najbolje? Kad se potučeš.”
A ja: „Molim? Potučeš?”
Kažu: „Volim se tući.”
Zato ih volim.
Kad se potuku, nema razgovora.
„Što? Hoćeš batina?”
Bum! Udarac glavom.
Udarac glavom i tučnjava je gotova.
A Tracy će: „Pusti to! Uvijek se tučeš!
Pusti! Jebote, Dave!”
„Šuti i ulazi u jebeni taksi!”
I tuča je gotova.
Ali na gradilištu u ponedjeljak ujutro napuhuju priču.
Takvi će vam prepričati najbolje tučnjave.
„Uglavnom, priđe mi tip, pizda k'o Anthony Joshua, dva metra,
priđe mi on.
On zamahne, a ja k'o u Matrixu.
'Seronjo.' Odmah gore.
Udario sam ga glavom.
Udario ga glavom i kunem ti se…
kunem ti se životom, nos mu je otpao. Kunem ti se, nos mu je otpao.
A Mali Lee je njime tehnicirao.
Nos mu je otpao. Kunem se babom. Ne bih se inače kleo babom, ne?”
Razlika je što se crnci
zapravo ne vole tući. Vidjeli ste kad počne.
Tip postavlja pitanja svima osim tipu s kojim se tuče.
„Što? Je li ovaj tip lud?
Razgovaraj s njim jer ću popizditi!
Tko je taj tip? Razgovaraj s mojim!
Zna li on tko sam ja?”
Čak se i Chantal umiješa jer poznaje obje strane.
„Zašto se uvijek morate tući? Svaki jebeni put.
Ne možete uživati u večeri jer bi se tukli.
Beskorisni ste. Morate to pustiti.”
I Chantal će se uključiti.
Podržat će buraza.
Vidjeli ste je nakon tuče.
Sa samo jednom cipelom.
„Gdje mi je mobitel?
Trebam svoj mobitel. Ne mogu naći mobitel.”
Jedna joj sisa ispala.
„Trebam mobitel.
Što? Što gledaš? Što je?
Ma što je?”
I ubaci jamajkanski naglasak.
„Š'a zrikaš? Kad te ova butra sjebe!
Š'a je?!”
A muškarci:
„Gledam tu sisu, iskreno. Gledam dojku.”
„Gledaš njezinu sisu? I ja joj gledam sisu.”
Napaljeni prijatelj.
„Iskreno, sad bih joj popio mlijeko.”
Ni ja se ne volim tući, nikad.
Nisam borac. Ja sam više branitelj.
Nađem načina da se obranim u tučnjavama, u svakoj situaciji.
Primjerice, imam mala zapešća.
Ovo me može ugroziti. Mala zapešća. Netko me uhvati za zapešće i gotovo.
Znate što radim svaki dan?
Obavezno ruke namažem kremom.
Ako me netko zgrabi,
a ja: „Miči se od mene, buraz.
Ne diraj ova glatka zapešća. Gubi se od mene.
Kako se usuđuješ?”
Ali čak se i prije nisam volio tući.
Prije smo to rješavali srazovima.
Odemo u klub za mlade na sraz.
To bi rekli naši mentori. „Tučnjave? Jebeš to.
Ovlaži mikrofon.”
Jedni smo drugima psovali majke u klubu.
Opisat ću vam što smo radili u klubu.
Dijelim vas popola.
Vi ste lijeva strana.
Dat ću vam riječ za sraz. Vaša je riječ „dobro”.
Pokušajmo. Idemo.
Jedan, dva, tri.
Dobro.
Nije loše.
Tvoj je glas dubok. Isuse, buraz.
„Dobro!”
Dobro. Sada desna strana. Vi ste desna strana.
Svi s desne strane,
vaša će riječ biti
„govnar”. Može?
Dobro. Fantastično. Gledajte ih.
„Može. Ne moramo vježbati. Znam tu riječ napamet.”
Dobro.
DJ, pusti mjuzu.
Dobro.
Kad pokažem na vas, na redu ste. Prvo idemo lijevo.
Dobro Obraćam se lijevima
-Svi kažu… -Dobro!
Obraćam se lijevima
-Svi kažu… -Dobro!
Obraćam se desnima
-A lijevi su… -Govnari!
Obraćam se desnima Lijevi su…
Govnari!
Desna strana cijeli je život čekala
da kaže „govnar”.
A vidi ove muljatore u sredini. „Da, sad sam na ovoj strani.”
A lijeva strana kipi.
„Može druga riječ?”
Dobro. Lijevima ću dati bolju riječ.
Vaša nova riječ je
„drkaroši”. Je li to u redu?
-Da! -Da?
Morate se uživjeti.
Ako želite ubaciti i gestu, samo dajte.
Dobro, desna strana, kako ste?
A oni: „Dobro. Zasad je 1:0 za nas.”
Desna strana, i vi dobivate bolju riječ.
Vama s desne strane riječ će biti
„pičkica”.
O, Bože. Ajme.
Dobro. DJ, puštaj mjuzu.
Obraćam se lijevima Desni su…
Drkaroši!
Obraćam se lijevima Desni su…
Drkaroši!
Obraćam se desnima Kažemo im…
Pičkice!
Ne.
Jeste li vidjeli njihove usne? Svi na desnoj strani…
Neki su bili pred pucanjem!
Šezdesetogodišnja Barbara: „Pičkice!
Recite im! Vidite da kasne!”
Lijeva strana. Dobro.
Dobro. A sad ću biti pošten. Dobro.
Želite li vi neku zajedničku riječ?
Imate prijedlog?
„Bumboclaat”?
Dobro, probudili ste se.
Hvala što ste došli, lijevi. Napokon!
Vidi smećad u sredini. „Da, sad sam na ovoj strani.”
Dobro, vaša je „bumboclaat”.
Dobro. Lijepo.
Kako ide? Odlično, fantastično.
Na trećoj ste razini.
Reći ću vam vašu riječ.
Otvaram sef.
Evo ga. Jako retro.
O, Bože.
Znate što ste dobili vi desno? Bože!
Dobili ste glavni zgoditak. Znate što?
„Jebem ti mater.”
O, Bože.
Strpljenje je vrlina.
Tako je to.
Bože dragi!
„Bumboclaat” i „Jebem ti mater.”
Bože mili.
DJ, pusti mjuzu posljednji put.
Dobro.
Obraćam se lijevima
-Desnima kažemo… -Bumboclaat!
Obraćam se lijevima Desnima kažemo…
Bumboclaat!
Obraćam se desnima Kažemo im…
Jebem vam mater!
Tip ustaje kao da je on započeo. „Da!”
Ne znam ni kako smo došli do ovoga. Zapravo želim reći,
ako želite izlaziti, samo izlazite.
Prestanite s tom amnezijom u koju se upuštamo četvrtkom navečer
kad sjedimo sa ženama i:
„Usput, znaš što, draga?
Upravo sam shvatio
da izlazim u subotu. Da.
Da.”
Jer je u tom trenutku vaša gospođa bijesna.
„Baš lijepo, za tebe.
Fantastično, nisi ništa spominjao.”
Onda se pravimo kao da ne želimo izaći, zar ne?
„Iskreno, i ne znam želim li uopće ići, znaš?
Da, zbilja ne znam, znaš?”
A žena će provjeriti.
„Da, ne znam želim li ići.”
„Onda ostani sa mnom.
Kineska klopa i pogledamo film Seks i grad.”
„Da, vjerojatno ipak moram ići, draga.”
Subota je, a vi ste baš raspoloženi.
Zar ne, dečki? Pod tušem ste,
u umivaoniku vam svira glazba zbog jeke.
Gledate u zrcalo, raspoloženi ste,
gledate u zrcalo: „Što? Baš si faca!”
„Što?” I zrcalo kaže: „Ne, buraz, baš si faca.”
Žena je bijesna, sjedi na kauču sa Sudocremom na licu.
„Baš si faca.
Baš si faca.”
Kipti od bijesa.
Vi ste na odlasku.
„Što ima? Vani si?
Donijet ću limunadu za mikser.”
Iznenada: „Ne diraj limunadu.
Moja je. Htjela sam je popiti, sama.”
„Dušo, to je u hladnjaku četiri tjedna.”
„Da, i popit ću je sama jer ti nećeš biti ovdje.”
Kad se vaša žena tako osjeća,
samo idite. Idite i uživajte. Ali što radite?
Želite vidjeti što nije u redu. Želite istražiti.
„Dušo, što ne valja?
Izgledaš kao da si neraspoložena.
Što ti je? Što ne valja? Izlazim. Što nije u redu?”
„Ne, dobro sam.
Sjajno se zabavljam sama, dobro sam.”
„Vidim da nisi dobro pa pitam što ne valja.”
„Oprosti, zašto sad vičeš na mene?
Zašto vičeš?”
A vi i ne znate jeste li vikali. „Što? Jesam li vikao? Nisam vikao.
O čemu govoriš?
Dušo, čini se da si neraspoložena.
Izaći ću s prijateljima, a ti se činiš bijesnom.”
„Ja sam neraspoložena, a ti izlaziš?
Ne, nemoj mi potpaljivati vatru.
To što radiš zove se potpaljivanje vatre. Eto, to mi radiš.”
Oprostite, žene, odakle vam taj izraz?
Potpaljivanje vatre. Što vam to znači?
„Što? Netko kuha ručak?
Čekaj. Misliš da ću te zapaliti?
Ne razumijem. Da zovem vatrogasce?
Zašto bih te zapalio? Ne razumijem.”
Onda nas vi žene napadnete rečenicom koju obožavate.
Ta je rečenica stoljećima rušila muškarce.
Znate na koju mislim.
„Znaš što? Radi što god hoćeš.
Radi što god hoćeš.
Nije me briga. Radi što god hoćeš.”
Dečki, ne radite što hoćete. To je trik.
Ne radite što želite.
Samo izađite s dečkima.
Znate kako je s dečkima.
Druga energija, pogotovo u klubu.
Deset muškaraca za stolom. Svi su kul.
Vidiš ih kako čilaju za stolom.
U klubu svira glazba.
Dečki se fotkaju.
„Dođite, fotka.”
Čak se i oni fotkaju kao da su opaki.
Tim radi s djecom. On je učitelj, ne?
Ali kad je s dečkima, fotka se kao da je opasan.
Vidjeli ste te fotke na Instagramu…
I piše: „Novac je uzrok te boli.”
O čemu govoriš?
Samo jedan tip u skupini uživa.
Jedan je frend uvijek napet.
Napet prijatelj, uzrujan.
„Buraz, znaš ovog tipa? Zveknut ću ga u facu.”
„Što? Zašto bi ga udario u lice?
On je konobar. Koji ti je?”
Samo jedan tip pleše.
Izvodi one nove plesove s TikToka. Vidjeli ste ih?
Previše se zabavlja. Ne smije.
„Buraz, ne radi to.”
I što onda?
Ekipa to krene lijepiti po Instagramu.
Znate kako žene pregledavaju njihove priče.
A ekipa će: „Tip je to stavio u priče?”
„Hej!”
„Provodim se k'o nikad!”
I baš dok se provodite kao nikad,
žena će vam poslati traktat u poruci.
Dok plešete, ne?
Znaš da je tekst predug kad pita: „Želite dalje?”
Ove vještice plješću. „Da, to mi radimo.
Da ih sjebemo.”
Jer, dečki, na to popizdimo? Šta ne? Baš pobenavimo.
Samo sjedim i razmišljam o životu. „Ne, ne mogu više, čovječe.
Meni? Kako mi to možeš napraviti?
Ne, čovječe. Meni!
Tako sam dobar u FIFA-i, a ti mi radiš ovo?
Ne, čovječe.”
Upravo ste uzeli 20 McDonaldsovih grumenčića.
„Prisjelo mi je. Bijesan sam.”
I što onda? Znate što?
Dečki, stavite ključ u vrata i odjednom
žene se pretvore u holivudske glumice.
Ključ ulazi u bravu i budne ste,
ali čim čujete ključ…
„Draga.
Draga.
Draga, spavaš li?”
„Da, spavala sam.
Koliko je sati? Tri ujutro?
Jesi li se lijepo zabavio?”
„Da, jesam. Htio sam razgovarati s tobom.
Znam da je kasno, ali želim si olakšati dušu.”
„Dobro, malo je kasno,
ali dobro. Reci mi, što ima?
Što ima?”
„Ukratko, znaš, ono, očito,
uzeo sam hranu poslije zabave
i razmišljao sam o svojim osjećajima.”
„Oprosti, što si rekao?”
„Kažem da sam razmišljao o sebi.”
„Ne, prije toga.”
„Da sam uzeo hrane prije nego što sam došao i…”
„Da, dobro. Samo nastavi.”
„Da, smatram da, u vezi,
ako želim izaći, trebao bih to moći kad želim
jer bih naposljetku ipak trebao imati slobode.”
„Dobro, oprosti, smijem li te prekinuti?
Oprosti. Smijem li te kratko prekinuti?
Kako god, nije me briga.
Želiš van s prijateljima? Pa što? To mi ne smeta.
Ali mi smeta ta tvoja amnezija kad kažeš:
'Znaš što? Nisam znao da izlazim.'
Znao si. Odrastao si muškarac, a nisi znao za subotu, u četvrtak?
Jesam li glupača? Nisam. Razumiješ me?
Hoću reći da izađeš ako želiš.
Jer, ne znam…
Kako god. Kontaš?
Zato što moramo razgovarati kao par
i pritom se slagati jer se ne slažemo
i ne želim sukobe i onda…
Znaš… imaš li slatko-kiseli umak?
Dobro.”
Da, žene vas srežu u sekundi.
„Iskreno, dobro? Da budem iskrena.
Danas si izgledao nabildano.
Ne volim kad izlaziš takav
jer znaš što radiš.
Lažem li? Znaš što radiš. Što radiš?”
„Ljubavi, ništa ne radim, ženo. Ljubavi.
Baš si blesava.”
„Dobro, slušaj, poljubi me. Volim te.
Dobro. Laku noć. Volim te. Dobro. Laku noć.”
Dečki, legnete s drugom energijom.
„Da, jebote, rekao sam joj što je ide.
Dobro.
Hej, dušo.
Spavaš li, dušo?”
„Da, spavam.”
Taj pijani seks s grumenčićima…
Svaka čast ženama.
Izlazite kad god želite, nikoga ne pitate.
„Slušaj, dragi, idem na Ibizu, vidimo se idući vikend.” Bum.
I nestanete.
Nije vas briga, ne tražite dopuštenje.
Odmaglite.
A i vaši su se izlasci posve promijenili.
Više i ne izlazite noću.
Vaša su nova fora ručkovi.
O, Bože.
Žene vole rane ručkove!
Gospođo, bili ste na ranom ručku? Bili ste?
Vidite ih. „Jesam li bila? Ta sutra imam jedan.”
Žene obožavaju ručkove.
Dečki, ne znam kužite li što se događa.
Znate kako je, na taj ručak dođe 15 djevojaka.
Petnaest cura. Sve to planiraju.
Čak i ženske skupine, znate kako je to, 15 djevojaka,
ali zapravo ste bliske prijateljice s njih dvije ili tri.
Ostale su prijateljice prijateljica,
no mora vas biti toliko za bolji stol.
S nekima ste se i svađale prije četiri godine,
a cura ne zna da si joj platila taksi prije četiri godine.
I svaki put pasivno:
„Bok. Sve pet, Sarah?
Vidim da si uspjela doći.
Jebena kuja, ne sviđa mi se. Uopće mi se ne sviđa.
Četiri funte. To je pitanje principa.”
Dečki, ne shvaćate da žene na te ručkove idu
samo kako bi se fotkale. Žene polude s tim slikanjem.
Vaše jebene čudne poze.
Kakva je to poza kad stojite ovako, a noga je ovako?
Izvodiš penal, Cristiano Ronaldo? Što je to?
Cure polude na tim fotkama. Apsolutno.
„Dušo, slikaj.” Polude.
Znate li da ako držite tipku na iPhoneu,
snimi 10 000 fotki odjedanput.
„Pomakni se. Dođi na svjetlo i pomakni se.” I onda ona…
Onda traži savršenu fotku
u taksiju s curama, između 10 000 fotki.
Nađe tu jednu, obrubi je, provuče kroz filtar,
jarke boje i na Instagram.
Sastajete se s drugim curama.
Sve se cure sastanu.
„Ne ulazite prije mene. Čekajte.” Sve se nađete.
„Bok, jesi li dobro, dušo? Kako si?”
„Bok, dušo. Volim te.” „Bok, kako si? Što ima?”
„Sarah. Kuja.”
„Bok, kako si? Što ima? Bokić.”
„Bokić!”
Žene vole bokiće.
Dečkima je ta riječ zabranjena.
Nemamo te visine da izgovorimo „bokić”.
Zamislite sebe s dečkima.
„Što ima, Gary? Bokić!”
Sve su cure za stolom. Njih 15 za stolom.
Kako loču, fotke se mijenjaju.
„Hajde, cure, napravimo bumerang!”
Zašto na Instagramovu bumerangu
radite ono što bi on trebao?
„Nešto za bumerang. Jedan, dva, tri.”
Neke cure nisu spremne za bumerang.
U pozadini su vašeg bumeranga.
„Ružna sam, ne objavljuj.”
„Objavljujem. Gotovo je. Već je na Instagramu.”
Onda se nalokavate do prekretnice, ne?
I postanete pijane.
Znate što se događa, dame? Kad se napijete, postanete tako naporne.
Znate li to? Mislim da ne znate.
Postanete tako iritantne.
I što želite kad se napijete i postanete tako naporne
i dolazite do prekretnice? Želite i dalje lokati?
Ne. U tom trenutku maltretirate nas.
Da? Poslijepodne, pusti me na miru.
Igram Call of Duty, ostavi me na miru.
Popodne igram Call of Duty. Pusti me na miru.
Iskreno, besplatan savjet,
kad smo s dečkima, ne želimo provjeravati što radite.
Ne želimo. Znate kako je to. „Idem nazvati ženu.”
„Buraz, nemoj.
Pokvarit će sve i reći da dođeš kući.”
„Dobro, neću. Neću to učiniti.”
Popodne igram Call of Duty s prijateljima, na internetu,
s ljudima diljem svijeta,
a ti me želiš nazvati s ručka,
pijana i dozlaboga iritantna?
„Halo?
Halo?
Halo, je li to moja muška cica-pica, halo?
Halo?”
„Dušo, upravo igram Call of Duty.
Što ne valja?”
„Igraš Call of Duty, je li?
Dobro. Ja sam vojnik.
Dobro.
Vojnik.
Što radiš? O čemu se radi u toj tvojoj igri?
Što se sad događa? Što se događa u tome?”
„Ne mogu sad razgovarati jer ulazimo u gulag
pa ne mogu razgovarati.”
„Kažem ti da jebeš jebeni gulag. Dobro?
Dobro, slušaj što govorim.
Na ručku sam, dobro.
Dobro.
Ne, od prošeka mi se prdi. Znaš to, Chanice.
Slušaj,
ovdje sam, dobro,
i, iskreno, malo sam pijana, dobro?
I znaš što?
Aha, da!
To je Dom Perrier…
Mogu li nešto reći? Malo sam pijana i znaš što?
Sva sam napaljena, znaš?
Što kažeš, vojničino?
Što kažeš? Razvalit ćeš me s leđa?
Tako ćeš?”
„Draga, mogu te nazvati?
Igra počinje, idem u gulag.”
„Znači, igraš Call of Duty?
U redu, pičkice mala, dobro. Dobro.
Čekaj malo, to je pičkica. Miči se s mobitela.
Jebeni idiot!
Koji idiot.”
A onda ste zbilja pijane.
O, Bože, tako pijane.
I baš kad trebate doseći vrhunac pijanosti,
zasvira pjesma na koju poludite
i nestanu sve inhibicije.
„Ajme meni!
Ovo je moja pjesma.
Daj da skinem štikle. Bože.
O, Bože!
Ne, ne potičite me.
Dajte ipak.
Ne, ne mogu.
Ne mogu, tako sam pijana.
Bože moj, nemoj me snimati. Ne, snimaj me potajno.
Bože ne mogu to učiniti.
Bože, učinit ću to, dobro?
Da!”
Sve je cure lupaju po guzi:
„To je moja kuja!
Rekoh, to je moja kuja!
Stani na stol!” „Da!”
Onda izlazi vlasnik. „Ne!
Siđite sa stola! Siđite s jebenog stola
jer ćemo izgubiti dozvolu. Siđite sa stola!”
„Kako to mislite? Znate koliko sam novca potrošila,
a vi želite da siđem?
Znaš što? Jebem ti mater, pičkice!”
Slušajte, kad kažem: „Jebemti”, vi kažite „mater”!
-Jebemti… -Mater!
Kad ja: „Jebemti”, vi kažite „mater”!
-Jebemti… -Mater!
Londone, hvala što ste večeras došli!
Puno vam hvala.
Stvarno sam vam zahvalan. Puno vam hvala.♦
Ovo mi je jedan od najdražih nastupa, hvala vam.
Hvala.
Prijevod titlova: Željko Radić