Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kde je Mo, tam to žije!
Dámy a pánové, přivítejte na pódiu
Mo Gilligana!
Až řeknu „Mo“, vy zas „Gilligan“!
- Mo! - Gilligan!
Až řeknu „Mo“, vy zas „Gilligan“!
- Mo! - Gilligan!
To stačí. Posaďte se!
Jo! To byla paráda. Připadal jsem si jako rapper.
Ty krávo. Paráda.
Je moc fajn dělat tady stand-up.
Říkávám, že je moje první láska.
Vystupuju teď v televizi a podobně a miluju to.
Přijde mi, že mě většina lidí zná
hlavně z mých videí.
„Julie! Dones pár plechovek.“
Vidím to na vás. „Jo, proto jsem tady. Jen tak dál.
Pokračuj v tom.“
Víte, co je na těch skečích bláznivé? Jsou to tři čtyři roky,
ale vždy je mám v záloze.
Před pár týdny mě hrozně bolelo břicho.
Měl jsem křeče v žaludku.
Znáte to, když jste na záchodě a lítá to z vás?
Všechno vás tam vytáčí:
„Zasraná ponožka!“
Měl jsem tak zlé křeče, že jsem musel do nemocnice.
A někdo tam: „Hele! Pár plechovek!“ A já v tom zoufalství:
„Julie, přivez sadu na krev.“
Hned jsem byl nastartovaný.
Občas mi lidi citujou věci, které se mi úplně vykouřily z hlavy.
Byl jsem ve zverimexu pro něco pro psa.
Čumělo tam na mě děcko a já zase na něj.
„Na co kurva čumíš, mladej?“
Najednou povídá:
„Prasátko Peppa, černý prasátko Peppa.“
Říkal jsem si: „Co je to za čtyřletýho rasistu?
Rozkopu ti ksicht, Olivere.“
Pak mi došlo: „Sakra, jasně, Netflix. Promiň.
Vstávej. Nebul.“
I v televizi, když dělám showbyznys.
Tak tomu říkají, showbyznys.
Nad showbyznys není.
Pořád je to pro mě nové.
Občas se zapomenu.
Vážně se občas zapomenu.
Tuhle jsem byl v Breakfast TV.
Já a v ranním vysílání.
Někdo řekl: „Mo, pauza na reklamu.“
Říkali: „Mo, pauza na reklamu.“
Ve sluchátku: „Reklama.“
A já: „Uvidíme se po reklamách.“ Málem jsem
udělal prstovou pistoli.
V ranním… Tohle je to nejpistolovitější gesto.
Mám i rozšířený zásobník.
Jo?
Říkal jsem si: „Tak to ne. Bude po mně.“
Asi si umíte představit ty titulky, kdybych v televizi udělal tohle.
Titulek: „Mo Gilligan, přítel Raheema Sterlinga a Stormzyho,
střílí po britské veřejnosti.“
Dali by k tomu fotku Saky. Ten je v tom úplně nevinně.
Saka vůbec nic neprovedl.
Výpovědi svědků:
„Žral jsem müsli a on mě odprásknul.
Odprásknul mě. I když mám krční ortézu.“
Ale televize mě baví.
Vyzvedne mě šofér,
pozdraví, otevře mi dveře.
Je to úlet. Mám na sobě mikinu a tepláky.
Pak tam dorazíte.
Na dveřích stojí vaše jméno.
Občas uvnitř najdete dárky.
Podíváte se na ně: „To mě poser.
Hotový Vánoce.“ Jo, pokaždý.
Je to tak, dostáváte dárky.
Vejdete tam a uvnitř květiny.
Pro sebe si říkám: „Nikdo neumřel. Na kytky vám seru.“
Občas jsou ale dárky dobré. Lepší pořady dávají lepší dárky.
Třeba dostanete svíčičku, fakt.
Žádnou obyčejnou, Jo Malone.
Jo. To je ono.
Pomegranate Noir, vždyť to znáte.
Ale před každičkým pořadem
dělají přípravku.
V týdnu před ním vám zavolají a probírají,
co v pořadu bude, co je u vás nového.
V televizi se ovšem věci mění na poslední chvíli.
Producent přiběhne do šatny,
ani nezaklepe, vtrhne tam.
„Jak se vede, Mo?
Jsem velký fanoušek.
‚Judith, dones flašky,‘ to fakt žeru.
Jen v pořadu máme na poslední chvíli jednu změnu.
Budeš z ní nadšený.
Půjčili jsme si kostým.
Stojí tak deset táců, ale poslouchej.
Není jen tak ledajaký.
Je to kostým slepice.
Napadlo nás, že bys mohl být
v kostýmu slepice.
A jako člen černošské komunity
předvedeš grime.
A máme připravený remix,
kterému říkáme Kvok-kvok.
‚Já nejsem kvok-kvok, to nejsem já,‘ a tak dál.
Bude to super. Zvládneš to parádně.
Vím, že máš rád Nando's, tak zatím.“ Bum.
A byl pryč.
V té chvíli mi kompletně ruply nervy.
Říkal jsem si: „Cože? Kvok-kvok?
Tak to ne, na Kvok-kvok jim seru.
Seru na Kvok-kvok i na tyhle kytky.
I na tu svíčku.“
Pěnil jsem.
„Kvok-kvok v kostýmu slepice? Já?“
Když se něco takového stane,
mám dva lidi, kterým říkám šíbři.
Jedním je máma, ale ta showbyznysu nerozumí.
„Mami, věřila bys tomu?
Mám se převléct za slepici a dělat Kvok-kvok.“
Máma na to: „Aha.
Dostaneš zaplaceno?“
A já: „Cože? O to tady nejde.
Mám se převléct za slepici a dělat Kvok-kvok.“
„Když ti zaplatí, budu mít na novou kuchyň,“
Cože, kurva? Kdo jako?
Jediná osoba, co showbyznysu rozumí, je moje manažerka Polly.
S Polly jsem od samého počátku,
před veškerými úspěchy.
Něco vám o Polly povím.
Polly je dáma,
která se v dávných dobách odvážila sama bydlet v Peckhamu.
Jo.
Asi to nechápete.
Nastěhovala se tam tehdy dobrovolně.
Chlapi po ní věčně vyjížděli.
„Čau, jak se vede?“ Polly si nedala nic líbit.
„Drž hubu, ty píčusi.“
Nedala si nic líbit. Proto vím, že za mě kope.
Když se něco takového stane a musím zavolat Polly, proběhne to takhle:
„Ahoj, jak se vede, Polly?
Jo, všechno fajn.
Jo, měli pro mě dárek. Jo, dali mi svíčku.
Je trošku nalomená.
Ale hele, nechci tě zdržovat.
V podstatě chtějí v pořadu udělat něco, o čem mi neřekli.
Chtějí mě navléct do kostýmu slepice,
abych tancoval a podobně.
Taky zmiňovali grime
a ten chlápek říkal, že mám rád Nando's a podobně.
Přesně to jsem si říkal. Je to děsně rasistický.
Jo. Dobře.
Fajn, nechám to na tobě.“
Uplyne deset minut. Pět minut do natáčení.
Někdo zaklepe na dveře.
To nejzdvořilejší zaklepání. Je to ten producent, co sem vtrhl.
„Mo?
Mo?
Smím dál?“
„‚Smím‘?
Ale jistě. Pojď dál, Olivere Twiste. Co bys rád?
Co si přeješ?“
„Mo, Kvok-kvok už neplánujeme.
To se ruší. Dneska se nám do toho nechce.“
Pak se musím tvářit překvapeně, jako bych to zrušení sám nezařídil.
„Vážně?
Pane jo.
To snad ne.
Ty jo.
Kvok-kvok se kompletně ruší?
Ty jo.
Moc jsem se těšil, jak budu dělat slepičí chůzi
a skanking a…
Ach jo.
A co si počnete? Ten kostým stál deset táců.“
„Jo, to je fakt. Kvok-kvok mám teď dělat já.
Teď mám v tom kostýmu být já. Věřil bys tomu?“
„Ty jo, to čumím.
No nic, uvidíme se na place.
Vyliž svý mámě. Měj se. Zdar.“
Ohledně…
Kvok-kvok.
Ani náhodou. Chci cenu BAFTA. Kvok-kvok ode mě neuvidíte.
Jo, to je ono.
Budu k vám upřímný. Jste se mnou od počátku.
Život nebyl vždycky showbyznys.
Párkrát jsem byl na mizině.
Myslím fakt švorc.
Znáte to, když jste tak chudí, že se modlíte?
Ani nemusíte být věřící,
začnete se modlit, i když ani nevíte jak.
„Jo…
Nevím, kdo tam nahoře je, tak třeba Buddho.
Moc tě prosím.
Je nějaká šance, otče,
že bys mohl jít stínem smrti
a najít mi nějaké znamení ohledně peněz…“
I když vyjednáváte s Pánem,
nemá to logiku.
„Když mi najdeš znamení ohledně peněz,
slibuju, že už v životě nezanadávám.“
Cože?
Fakt na mizině.
První práci jsem měl v maloobchodě.
Všem říkám, že to musí každý.
Je to životní zkušenost.
Jo? Všichni by měli zkusit práci v prodejně.
Představte si, že jsem začínal v Jo Malone.
Dělal jsem ve Westfieldu, když otvírali.
Když otvírali v Shepherd's Bush. Tak mu teď v západním Londýně říkají.
„Pojďme do Shepherd's Bush. Pojďme.“
Skuteční lidé odtamtud mu tak neříkají.
Lidi z ghetta říkají: „Cože? Ne, to je Bush.“
Před Westfieldem tam žádní pastýři nebyli, abyste věděli.
Obchod Jo Malone sídlil v části The Village
mezi těmi nóbl obchody jako Louis Vuitton a Gucci.
Povídalo se, že až bude Westfield otvírat,
budou tam rozdávat dárky.
Jo, lidi si mysleli, že půjdou do The Village do Louis Vuitton
a řeknou: „Louisi a Vuittone, vezmu si pět opasků.
Dejte mi pět zadarmo.“
Byl jsem první den na place.
Vyškolili mě, dostal jsem brožury.
Chtěl jsem o značce vědět co nejvíc.
Máma mi řekla: „Koukej se na první den ohodit.“
Vzal jsem si černou košili, kalhoty i boty.
Říkal jsem si: „Konečně na place.“
Vtom mě vedoucí zastavila: „Ne, vezmi si tohle.“
Dala mi zástěru.
Ptal jsem se: „To jsme hobby market?
Proč bych měl nosit zástěru?“
Mladý a naivní jsem si říkal:
„Aspoň musí trochu plandat, ať jsem za frajera.“
Vedoucí na to: „Ne, máme pravidla.“
Utáhla mi ji.
Chodil jsem po prodejně s vosím pasem.
Kolem prošel chlap: „Fakt pěkný boky.“
To mě poser.
„To ti povídám, máš super zadek.
Super zadek, chlape.“
Tak jsem byl na place.
Byl jsem tam
a vedoucí mi řekla: „Máš za úkol zdravit zákazníky.“
Musel jsem změnit vystupování. To my všichni.
To musíte, ať pracujete kdekoliv.
Co ty, jak se jmenuješ, kamaráde?
- Anton. - Co děláš za práci?
- Tesaře. - Tesaře! Páni.
Super práce. Asi měníš vystupování neustále.
Sedíš s kámoši:
„Jo, to jsem říkal, brácho. V sobotu půjdu pařit.
Haló?
Ano, dobrý den.
Ano. Dobře.
Jestli zvládnu houpacího koně? Dobře.
Ano.
Dobře, chcete ho do tohoto pátku?
Ano, dobře. Tak nashle v pátek.
Dobře, na shledanou.
Na houpacího koně se můžu vysrat.
Kokot zasranej.“
Musel jsem změnit vystupování.
Vedoucí řekla, ať zdravím zákazníky.
Asi si ten obchod umíte představit. Krásně to tam vonělo.
Něco vám o Jo Malone povím, jo?
Prodávají krémy, voňavky, sprchové gely.
Nabízejí takhle velký sprchový gel.
Stojí 15 liber.
Používal jsem kapku denně.
Aby bylo jasno, šlohnul jsem ho, ale používal jsem jen kapku denně.
Jediný můj úkol byl zdvořile zdravit vcházející zákazníky.
„Dobrý den, jak se vede? Zdravím, paní.
Dobré odpoledne, paní, jak se vede?“
Takhle Britové reagujou, když přijdou ze zimy.
„Venku mrzne, co?“
„Ano, řádná zima, že?
Jen pojďte dál, vy trdlo.
Pojďte dál.“
Občas někdo vejde a úplně vás zazdí.
„Dobrý den, paní, jak se vede?
Ne? Tak nic. Dobře.
Budu tady a políbím si prdel, to nic.“
Pak tam vešel chlap od nás.
Říkal jsem si: „To je něco. Mám šanci něco prodat,
získat zákazníka, co naši značku asi nezná.“
Vešel do obchodu.
„Ty píčo, je to tady pěkný.
Ty jo.
Hotový lázně.
Dobrý.
Tester? Tak to prubnu.
Tenhle se mi líbí.“
Tak jsem k němu přišel.
„Dobrý den, pane, vše v pořádku?“
„Hele, brácho, proč mluvíš jako Geoffrey z Fresh Prince?“
„Vůně, kterou právě držíte, je naše klasická.
Lime Basil & Mandarin.
Najdete v ní říznou limetku.
Drcenou bazalku.
A náznak mandarinky.
Cítíte to?“
Když pracujete v obchodě, lidi vám lžou do očí.
„Jo, jasná mandarinka. To mě poser.
Tohle mi celkem koštuje, brácho.
Jaký máte ceny? Kolik to stojí?
Tahle mě fakt bere. Kolik za to?“
„Jistě, pane. Tento flakon má 50 mililitrů.
Stojí nějakých 59 liber.“
„59 liber?
Aha, jasně.
A na kolik přijde ten velkej?“
„Ten větší má sto mililitrů,
takže toaletní vody získáte dvojnásobek.“
„Jak to myslíš, toaletní? Co to znamená?“
„Tato přijde na 140 liber, pane.“
„Cože? 140? Fajn.
To je fakt úlet.
Tak jo.
Takže tahle za 59 liber a tahle za 140, je to tak?“
„Ano.
Nezakoktal jsem se, takže ano.“
„Fajn.
Hele, tak mě poslouchej.
Hele, brácho, já tě neznám a ty neznáš mě.
Tak se na to vysereme. Poslouchej mě.
Tohle teď šlohnu, brácho.
Tak co mi na to řekneš?“
„Prosím tě, nekraď to. Dneska jsem sem nastoupil.
Jsem tady první den. Prosím tě.
Na rovinu, proč bys to chtěl ukrást?
S tím, jak oba vypadáme,
si řeknou, že jsme to naplánovali a známe se.“
„Cože? To mě chtěj ještě diskriminovat?
Nasrat. Teď to šlohnu tutově.
Neznáme se. Teď to šlohnu.
A když mě někdo zkusí zastavit, rozflákám mu ksicht.“
„Takže říkáš, že cestou odsud zmlátíš každýho, kdo ti vleze do cesty?“
„Vole, každýho. Tohle Bugzy Malone je mi u prdele.“
„Takže ho šlohneš?
Tak hele, jestli ho šlohneš a zdrhneš odsud,
něco ti řeknu.
Šlohni jednu i pro mě.“
Druhej den jsem do rachoty přišel krásně navoněnej.
Víte, jak to na pracovištích chodí.
Máme tam přátele a kolegy.
S každým komunikujeme jinak.
S kamarády se totiž bavíte po svém.
Měl jsem kolegu Dwaynea. Byl jako já.
Měli jsme soukromé vtípky. „Nazdar.
Tady je náš Dwayne. Jak to šlape?“
„Super, brácho.
Tady je náš Mo Gilligan, zdarec, vole.“
Občas se snažili zapojit kolegové.
„Ahoj, ještě jsem tady já, Peter.
Tady je náš chlapan.“
„Drž hubu, už to nezkoušej.
Dostaneš nakládačku. Koukej toho nechat.“
Máte kamarády, kolegy,
a víte, koho máte uprostřed navrchu?
Vedoucí prodejen.
Mám pro ně jedno slovo. Vyhýbám se mu, ale víte co?
Všichni vedoucí
jsou zmrdi, přesně tak.
Jo, řekl jsem to. Je mi to fuk.
Řekl jsem to.
Máme tady dneska nějaké vedoucí?
Ty zasranej zmrde. Sklapni.
Ne, jen si dělám srandu.
Ne, nedělám. Ať táhne do hajzlu.
Víte, proč to říkám?
Balancujou totiž mezi přátelstvím a nepřátelstvím.
Občas si vymýšlí věci, co ani nejsou v pracovním manuálu.
S Dwaynem jsme se bavili, co po výplatě.
V krámě ani noha. Předstírali jsme, že skládáme trika.
V krámě ani noha.
„Co bys řek na sobotu?
Chceme jít pařit, ale vejplata je samozřejmě v pátek.“
Přiběhne vedoucí a vidí, že se bavíme:
„Tak jo, necháme toho.
Mo, mám pro tebe úkol.
Šel bys do výlohy mávat na zákazníky?“
„Cože?“
Dvě minuty nato se chce kamarádit,
tam, kde v práci o kamarády nestojím.
Víte kde? V odpočívárně.
Kámoše nechci.
Je týden před výplatou.
Je týden dóz.
Konečně používám krabičky na zbytky číny.
Čekám na výplatu.
V jedné mám rýži s hráškem,
v druhé volskou oháňku.
V další mám dokonce salát.
Mám na uších sluchátka.
Nemluv na mě. Mám jednu hodinu. Není placená.
Nemluv na mě. Dej mi pokoj.
Ale kdo tam přijde a chce se kamarádit? Vedoucí.
„Copak to máš?
Voní to báječně.
Co je to? Copak to tam máš, kámo?“
„Polib mi prdel.
No tak jo…
Tady mám rýži a hrášek.“
„O tom jsem slyšela. Rýže a hrášek.
Pane jo, o tom jsem slyšela. Rýže s hráškem. Parádní.
Takový hrášek ale vidím poprvé.“
„Fajn.“
„Co je tohle? To jsem ještě neviděla.
Co to sakra je?
Co je to? Co to kurva je?
Musíš mi to říct.“
„Přestaneš ukazovat na moje jídlo?
To je guláš z volské oháňky.“
„Cože?
Promiň, z volského čeho?“
„Guláš z volské oháňky.“
„Z volské oháňky? Moment.
Z volské oháňky?
Tu jsem ve Waitrose nikdy neviděla.
Volská oháňka?
Moment, ať v tom mám jasno, Ainsley Harriotte.
Ty mi tvrdíš…
Ty mi tvrdíš, že tohle je oháňka z vola, je to tak?
Vážně to tak je?“
„Ne, je to koňský péro. To mě neposloucháš?“
V odpočívárně známe mezinárodní pravidlo.
Smradlavé obědy tam nepatří.
Ať jste kdokoliv, nesmíte ji zasmradit.
Je to společný prostor. Jíme tady všichni.
Někomu je to ale fuk.
Pracoval jsem s moc milou paní, jmenovala se Yulka.
Patřila ale k těm, co na jiné hážou svoje problémy.
„Jak se vede, Yulko?“
„Je to hrůza.“
„A kurva. Co tě trápí?“
„Opustil mě manžel.“
„Ale ne, to mě moc mrzí.“
A upřímně řečeno, její obědy uměly zasmradit celou odpočívárnu.
Snažil jsem se být k ní zdvořilý,
ale lidem občas chybí filtr. Nevnímají okolí.
Třeba Dwayne vejde a řekne, co má na jazyku.
Vejde: „Nemáte někdo nůžky?
Ty píčo!
Ne!
To je smrad! Děsnej smrad!
To tady sedíte a vykecáváte se v tomhle smradu?
Je fakt děsnej.“
Snažím se mu naznačit: „Hele, Dwayne…
Yulka je teď na tom špatně. Opustil ji manžel.“
„Ještě aby ne, s takovým smradlavým jídlem.
To bych zdrhnul taky.“
Zasmradilo celou odpočívárnu.
Všichni víme, proč do práce chodíme. Kvůli penězům.
Nikdo tam nechodí pro radost. Jde jen o peníze.
I já, když jsem v 18 dostal první výplatu.
Pane jo.
Nevěděl jsem, co do životopisu. Lhal jsem.
To u první práce každý.
Byl jsem bez zkušeností.
„Pracoval jste někde?“
- „Jo.“ - „Kde?“
„Ve Woolworths. Jo.“
„Ještě někde?“
„V Dixons.“
Ve všech zrušených obchodech.
Ani netušíte… „Kolik hodin zvládnete?“
„Pět set tisíc.“
Pak jen čekáte na výplatu.
Občas jste tak nedočkaví, že se díváte v 11:58.
V 11:58 ve čtvrtek se díváte na internet.
„Cože? Ještě mi nezaplatili.
Tak to nasrat.
Zítra rozkradu všechny svíčky.
To si nenechám líbit.“
Občas musíte k bankomatu pozdě v noci,
třeba v jednu v noci.
Vylezete posraní strachy na ulici.
Máte klíče mezi prsty, jen pro jistotu.
Když po vás vyjede smažka…
Ale sám si vydělávat je moc krásný pocit.
Nikdy na něj nezapomenu.
Pane jo, jít k bankomatu,
strčit tam kartu a vidět peníze, co jsem si sám vydělal…
Bylo to úplně jako ve zpomaleném filmu.
Víte, co je tak legrační… Děkuju.
Víte, co je na tom legrační? Někteří se tváříte…
„Jasně, chlape, chápeme to, dostals výplatu.
Zrychli to. Zapni rychlopřetáčení.“
Musíte si udělat radost, bez toho to nejde.
Já si dopřál Air Max 95.
Tehdy jsme jim říkali 110, protože stály 110 liber.
Musel jsem lhát mámě.
„Jsou moc pěkné.“
Rozbalil jsem je vedle mámy. „Budou dobré na zimu.“ Na zimu?
Tohle je jižní Londýn, ne Aljaška. Jsi normální?
„Moc pěkné.
Na kolik přijdou?“
„Třicet liber.“
I tak mámě přišly drahé.
„Třicet liber?
Za to jsi mohl mít pěkné kecky.“
Kecky?
Nemám je na tělák. Kdo dneska nosí kecky?
V téhle fázi života je vše základní model,
třeba i peněženka. Nemáte nóbl peněženku.
Máte tu fórovou Nike na suchý zip.
„Chceš drink? Zaplatím.“ Teď ten zvuk…
Nemáte žádné karty, jen pojištění,
máminu slevovou kartičku, čtenářský průkaz.
Pak ten trapnej zip, co se zasekává.
„Kolik?“ „Dvě libry.“ „Zatáhnu to.“
Když vyděláváte, život je fajn.
Nejhorší období jsem prožíval mezi 15 a 17,
kdy jsem byl švorc.
Nemohl jsem pracovat. To je nejhorší.
Zkoušíte je schrastit, jak se dá. Nic víc neřešíte.
U babičky, o narozeninách, v přání vždycky hledáte peníze.
„Tak jo, fajn, nic.
Fajn, babi, doufám, že chcípneš. Pěkně mě sereš.
Snad si tě smrťák odnese už dneska.
Nic jsi mi nedala.“
„Dám tě do závěti.“
„Tak to abys koukala chcípnout.“
Jenže přání je bez peněz.
Snažíte se je brát, kde můžete.
Jednou mi máma řekla: „Hele, Mo, skoč do obchodu. Tady máš pět liber.
Dones mi sáček rýže.
Ráno musím do práce, nějakou snídani nebo müsli.
Drobné si nech.“
Cože? „Drobné si nech“?
Cože?
Nech si drobné z pětilibrovky?
Drobné nechat?
Pane jo.
Všechno ostatní ignoruju.
„Drobné si nech.“
Jdu do obchodu, „drobné si nech“.
Páni, „drobné si nech“.
Drobné můžu mít a nechat si pro sebe.
Všechny ty drobné si nechám, že jo?
Vejdu do obchodu a v hlavě prázdno.
„Fajn, co jsem to měl koupit?
Musím koupit něco pro sebe, protože si drobné nechám.
Tak jo.
Vezmu tohle. To asi chtěla.“
A zůstane mi 2,50 libry.
Vzal jsem libru, nechal si ji na příště
a měl jsem 1,50 libry na utrácení.
Víte, jak moc to je?
V obchodě jsem spoustu dobrot ignoroval.
I když je jindy chci: „Wham nechci. Cibulové kroužky ne.
Ty si naser, Freddo. Ne.“
Šel jsem k mrazáku, otevřel ho, a víte, co jsem vytáhl?
Magnum.
Pane jo.
Magnum… Je mi jedno, co kdo říká,
ale zmrzlina Magnum je ta nejkvalitnější.
Je v krásném vzduchotěsném obalu.
I to, jak Magnum jíte.
Vracel jsem se oklikou. Na tom Magnumu jsem hodoval.
Oždiboval jsem ho ze strany, protože tak se začíná.
Když pak tu stranu ožužláte,
nanuk otočíte.
Z levé strany odlomíte
šupinky čokolády přilepené ke zmrzlině.
Ty šupinky sníte…
A víte co? Poslouchejte.
Na pravé straně jsou další šupinky čokolády
na zmrzlině.
Odlomíte je taky, pochutnáte si na nich.
Libujete si v té jemné, lahodné zmrzlině.
A když už si myslíte, že je celé Magnum pryč, není. Víte proč?
Zbývají vám hrudky čokolády na konci dřívka.
Pane jo!
Vychutnáte si je.
Taková dobrota, že sníte i dřívko.
Přišel jsem domů plný elánu.
„Tu máš, mami. Nesu ti, cos chtěla.“
Podívala se na mě a rozesmála se.
„Fajn. Jasně.
Vtipy ti jdou, to jo.“
Díval jsem se na ni…
„To jo, nejspíš ze mě časem bude komik, takže…
Co je tak k smíchu?“
Teď už vím, že když se máma naštve, směje se.
Ale tohle bylo vážně vtipné.
Bylo vidět, jak v ní ten vztek bublá.
„Fajn.
Poslala jsem tě do obchodu s pěti librami
a ty mi neseš tohle?
Tak jo. Asi si o mně myslíš, že jsem
totální idiot!
Chceš mi říct, že mi neseš zasraný Rice Krispies?
To myslíš vážně? Pro co jsem tě poslala?
Chtěla jsem rýži a müsli na snídani,
a tys mi přinesl rýžové křupínky.
Musím se tě na něco zeptat.
Na něco se tě zeptám.
Včera jsem marinovala kuře na dnešní večeři.
S čím ho budeme jíst?
Podívej se na mě a řekni mi, co mělo být za přílohu.“
„Možná mělo být
s Rice Krispies?“
„To ti povídám,
já kvůli vám jednou skončím ve vězení.
Kvůli vám spratkům mě nakonec pošlou do basy.
Naštvals mě. Moc jsi mě zklamal.
Kde jsou drobné?“
„Já nevím, kde… Nevím.
Nevím, mami. Nevím, kde jsou.“
Když jste takhle uprostřed výslechu, kdo se chce zapojit?
Malí sourozenci. Chtějí se zapojit.
Chtějí něco ve chvíli, kdy se mámy na nic ptát nemůžete.
Trik je v tom něco po ní chtít, když telefonuje,
ne když se vzteká.
Jenže oni tam stejně nahopsali.
„Ahoj, mami! Ahoj, mami! Pane jo!
Ahoj, Rice Krispies! Ahoj, prasátko Peppo! Můžu Rice Krispies?“
„Děcka, koukejte mi jít z očí,
než vás všechny roztrhám! Mazejte!
Jděte mi z očí!
Nemám vás ráda. Koukejte zmizet!“
Uklidňujete je:
„To nic, netrap se, máma tě má ráda.“
Malý sourozenec: „Vždyť jsem ani nic neprovedl!“
„Neměl ses do toho plést. Proč jsi tam lezl?
Věčně se někam cpeš.“
„Jen jsem chtěl Rice
Krispies!“
„Proč se takhle věčně někam cpeš?
Seš adoptovanej, víš to vůbec?“
„Ne, nejsem!“
To se sourozencům dělá. „Ale seš. Podívejte na jeho prsty u nohou!“
„Ne!“
„Máme jiný.“ „Ale ne!“
Pak jsem se ale odstěhoval.
Začal jsem bydlet s přítelkyní. To byl taky zážitek.
Život s partnerem je skutečná zkouška vztahu.
Úvodní idylka je kravina.
To není skutečný vztah.
Byli jste spolu na dovolené? Ne, neznáte se.
Poznáte se, až když spolu bydlíte.
Například dekorace interiéru.
Chlapi, ani náhodou. Nic nekoupíte.
Ženy dekorování zbožňujou.
Každá v sobě vidí Carol Smillie.
Všechny teď mají Pinterest plný vysněných domů.
A víte, co ženy chtějí nejvíc? Povím vám to. Chtějí kuchyň…
Ne ledajakou, s ostrůvkem.
Přesně to chtějí.
Jo.
Jen se na ně podívejte. „Jo!“
Cože, s mramorovou linkou? Ty vole!
Aby až ráno půjdete do práce:
„Dobré ráno, zlato!
Snídaně!“
Chlapi, víte, co je vaše jediná role?
Vynášet odpadky. Nic víc.
Vynášet odpadky.
Občas to zkusíte hodit na svoji drahou.
„Mně se s odpadkama nechce. Běž ty.“
„Já? Jít s odpadky?
Ne! Ještě mě tam zavraždí.“
„Zavraždí?
Kdo, odpadkový vrah?“
A ženský, taky doma přestaňte s tímhle.
Když pozdě v noci čumíte tři hodiny do mobilu
a pak ho odložíte
a my ho musíme odložit taky!
To teda ne!
Nasrat. No tak!
Nasrat! Já věděl, že se natáhneš.
Jen sem pojď!
Pojď, brácho. Na to srát!
To byl trapas. Ta poslední holka:
Je hned vedle. „Tak tohle ty si myslíš? Tak jo.“
Promiň, jestli máš kvůli mně průšvih.
Radoval ses. „Jo, brácho! Pokaždý.“
Záleží na komunikaci.
Dobrá komunikace znamená dobrý vztah.
Dneska se chce všem ven.
Po lockdownu chceme zpět k normálu.
Chceme chodit pařit, do klubů, dělat, co nás baví.
Ani nekomunikujeme.
Mám kámoše, co se chodí bavit, kdy se jim zachce.
Občas děsně žárlím.
Řeknou: „Hele, Stace, jdu si vyrazit.“
Jdou ven v sobotu v deset dopoledne,
na snídani s kámošema.
V poledne pak jdou do sázkovky.
Vsadí si. Nesázejí hodně, 50 pencí.
Sázejí akumulátor za 50 pencí
na výhry 20 týmů v jednom dni.
A jeden tým je zklame.
„Kurva, Tottenham Hotspur, jako vždycky. To mě poser.“
Pak se všichni sejdou v hospodě, kde se to rozjede.
Zdraví se tam: „Čau!“
Jsou to jediní lidé, co při pozdravu urážejí.
„Jak se vede? Do píči, Dino, tak co, ty tlustá kundo?“
Začnou ho plácat po pupku. „Tlusťochu!“
Něco vám povím.
V černošské komunitě se neurážíme. Ani omylem.
Ani omylem. Příchod?
„Zdarec, jak je?
Tady je náš Tyrone s ekzémem. Co ty, kámo?“
„To si odpusť, brácho. Co vytahuješ moje suchý kolena?
To si odpusť.
Hodím po tobě E45. Tohle si odpusť.“
Takže chlapi se sejdou.
Znáte je, všichni pijou totéž.
„Co piješ? Pivko? Doneste mu pivo. Ať se rozjede.“
Jeden nepije, Prcek Lee. „Co piješ, Lee?“
„Ne, já nepiju. Teď jsem na suchu.
Navštěvuju AA, pomáhá mi to na duši i zdraví. Měl jsem špatné období.“
„Ale co piješ?“
- „Brusinkovou šťávu.“ - „Brusinkovou šťávu?
Seš snad ženská? Doneste mu pivo.
Posero jeden.
Doneste mu pivo.“
Sedí tam a dobře se baví.
Jsou uvolnění.
Často pracujou jako dělníci, stavbaři, třeba i jako truhláři.
Znáte je.
Mají stresující, náročnou práci. Přišli se uvolnit.
Víte, že toho mají nad hlavu. Věčně trčí v zácpách,
hádají se s cyklisty.
„Vypadni ze silnice, nebo ti zpřerážím hnáty, mladej.“
Cyklisty ze střední třídy mám rád. Víte proč? Ani nenadávají.
„Co takhle sklapnout ústa?“
„Drž hubu, zlámu ti hnáty.“ „To těžko, mám kameru!“
Natočí vás na kameru.
„Teď jsi před kamerou!
Dej mi pokoj!“
„Buď rád, že ji máš, jinak bych tě zrasil.“
Snad si toho nevšímám jen já.
Viděli jste na semaforech ty cyklisty,
co se drze nacpou dopředu?
Ani se neopřou o nohu. Drží rovnováhu. Viděli jste je?
Stojí s kolem.
Čekají na zelenou. Hajzlové.
Teď už je tak šest. Nezapomeňte, že je venku od deseti dopoledne.
Začíná ho to trochu zmáhat,
přemýšlí, jestli vyrazit domů.
„Hele, už to asi zabalím. Jsem totálně grogy.
Jo, musím zpomalit. Musím v životě brzdit.
Trávit víc času s klukem. Trávit čas s Archiem.
Je mu teprve šest, ale to vám povídám, až vyroste, bude hrát za Chelsea.
Fakt úlet.
Asi půjdu domů za starou.
Jo, asi půjdu domů. Už to asi zabalím.“
Potřebuje nakopnout.
„Cože? Jo, pivo si dám. Jo.“
Začnou se v klubu vybavovat s každým.
Vypoulené oči.
Se třemi černochy se staráme o svoje.
„Zdarec. Neznáme se, ale jsem normální chlápek.
Vůbec nevím, co se děje.
Neznáš mě, tak dobrou, já tebe taky ne.
Miluju tě, chlape. Měj se.“
A dá vám pusu!
Úplně bezdůvodně vám dá pusu.
Kámošům z téhle skupiny říkávám:
„Když si vyrazíte, vypadá to jako pořádná divočina. Jak vypadá dokonalý večer?“
„To ti povím. Víš jak? Když dojde na řežbu.“
„Cože? Jako že se poperete?“
„Jo, rvačky zbožňuju.“
Proto mám ty chlapy rád.
Když dojde na rvačku, nevykecávají se.
„Co? Chceš jít ven?“
Bum! Hlavička.
Pořádná hlavička a je po rvačce.
Stará kafrá: „Už se na to vyser! Věčně se rveš!
Přestaň s tím! Sereš mě, Dave!“
„Drž hubu a zalez do taxíku.“
A je po rvačce.
Ale v pondělí ráno na staveništi budou tu rvačku zveličovat.
Mají v zásobě ty nejlepší historky o rvačkách.
„Přilez ke mně dvoumetrovej čahoun, celej Anthony Joshua.
Má napřáhnuto, já na to jako z Matrixu.
‚Ty sráči.‘ Zvednu se.
Bum! Hlavička. Fakticky.
Nekecám, na babiččin hrob…
Nekecám, uletěl mu nos. Fakticky mu uletěl nos.
Prcek Lee si s ním kopal.
Uletěl mu nos.
Přísahám na babiččin hrob. Takhle bych přece nekecal.“
Rozdíl je, že mezi černochy
rvačky rádi nemáme. Znáte to, když to začne.
Jeden se vyptává všech až na toho, s kým se má rvát.
„Cože? Přeskočilo mu?
Něco mu řekněte, protože mě vytáčí!
Co je zač? Koukejte mu domluvit!
Ví vůbec, kdo jsem?“
Zaplete se do toho i Chantal, protože zná obě strany.
„Proč se kurva musíš věčně rvát?
Ani si neužiju večer, když se chceš furt rvát.
Seš k ničemu, koukej to nechat plavat.“
Chantal se ale zapojí.
Ta v tom chlapa nenechá.
Víte, jak vypadá po rvačce.
Chybí jí jedna bota.
„Kde mám telefon?
Potřebuju svůj telefon. Nemůžu ho najít.“
S jednou kozou venku.
„Potřebuju telefon.
Co je? Na co čumíš?
Co je?“
A sklouzne do jamajského patois.
„Na co čumíš? Nevíš, jak vypadá drsná gyal?
Tak co?“
Chlapi si říkají:
„Nebudu lhát, čumím na tu kozu. Co ty?“
„Já taky, čumím jí na kozu.“
Vždycky jeden nadrženec.
„Klidně bych se k ní hned přisál.“
Já rvačky rád nemám. Odjakživa.
Nikdy jsem nebyl rváč. Spíš jsem obránce.
Vždycky vymyslím, jak se v boji bránit, v každé situaci.
Mám třeba malé zápěstí.
Je to pro mě riziko. Malé zápěstí.
Když mě někdo chytne, je konec.
Víte, co každý den dělám?
Natírám si je krémem.
Kdyby mě chtěl někdo chytit,
vyklouznu: „Koukej táhnout.
Na moje hladký zápěstí nešahej. Nech mě bejt.
Co ti to dovoluješ?“
Rvačky nemám rád odjakživa.
Dřív jsme to řešili clashem.
Šli jsme do klubu mládeže a dali clash.
Mentoři nám říkávali: „Rvačky? Na ty se vyserte.
Řvěte do mikráku.“
Tak jsme tam nadávali mámě toho druhého.
Přiblížím vám, jak to tam probíhalo.
Rozdělím sál napůl.
Vy budete levá strana.
Vaše slovo do clashe je „oukej“.
Zkusíme to.
Raz, dva, tři.
Oukej.
To ušlo.
Páni, ty máš ale hlubokej hlas.
„Oukej!“
Fajn. Teď pravá strana. Vy budete pravá strana.
Vy na pravé straně
dostanete slovo
„kokot“. Souhlasíte?
Super. Hned to probírají.
„To zvládneme. To trénovat nemusíme. To už umíme.“
Tak jo.
DJ, pusť to.
Oukej.
Až na vás ukážu, budete na řadě. Začneme vlevo.
Oukej. Teď lidi nalevo.
- Všichni řekněte… - Oukej!
Teď lidi nalevo.
- Všichni řekněte… - Oukej!
Teď lidi napravo.
- Levá strana je… - Kokot!
Teď lidi napravo. Levá strana je…
Kokot!
Lidi napravo čekali celý život,
aby mohli říct to „kokot“.
A co vy filutové uprostřed? „Jo, teď jsem na téhle straně.“
Všichni nalevo se vztekají.
„Co nám dát jiné slovo?“
Tak jo. Dám lidem nalevo lepší slovo.
Vaše nové slovo je
„honibrci“. Vyhovuje vám to?
- Jo! - Jo?
Opřete se do toho.
Klidně můžete i zapojit zápěstí.
Lidi napravo, jak se cítíte?
Říkají si: „Zatím je to 1:0.“
Vy napravo dostanete vylepšení.
Vaše nové slovo bude
„píčusi“.
Ty jo. Páni.
Fajn. DJ, pusť to.
Teď lidi nalevo. Pravá strana jsou…
Honibrci!
Teď lidi nalevo. Pravá strana jsou…
Honibrci!
Teď lidi napravo. Levá strana jsou…
Píčusi!
Ne.
Viděli jste jejich rty? Napravo špulili rty…
Div že jste neexplodovali!
Tamhle šedesátiletá Barbara: „Píčusi!
Nandejte jim to! Ani neudržej rytmus!“
Levá strana. Tak jo.
Fajn. Budu fér.
Máte nějaké slovo, které byste všichni chtěli?
„Bumboclaat“?
Fajn, probrali jste se.
Díky za účast, lidi vlevo. Konečně!
Podívejte na ty šmejdy uprostřed: „Jo, teď jsem s nima.“
Takže vy máte „bumboclaat“.
Fajn. Pěkný.
Jak se vede těm vpravo? Senzačně.
Začíná třetí kolo.
Povím vám vaše slovo.
Sáhnu do sejfu.
Jdeme na to staromódně.
Pane jo.
Víte, co budete mít napravo? Pane jo.
To je hotový jackpot, víte, co máte?
„Vyliž svý mámě.“
Pane jo.
Trpělivost růže přináší.
Je to tak.
Pane jo.
„Bumboclaat“ versus „Vyliž svý mámě“.
Pane jo.
DJ, naposledy to rozjeď.
Tak jo.
Teď lidi nalevo.
- Těm vpravo řeknem… - Bumboclaat!
Teď lidi nalevo. Těm vpravo řeknem…
Bumboclaat!
Teď lidi napravo. Řeknem jim…
Vyliž svý mámě!
Tenhleten vstal, jako by to začal. „Jo!“
Jak jsme se k tomu vůbec dostali? V podstatě vám chci říct,
že když si chcete vyrazit, můžete.
Přestaňte s tou nahodilou amnézií, když ve čtvrtek večer řeknete starý:
„Mimochodem, víš co, brouku?
Najednou jsem si vzpomněl,
že jdu v sobotu ven.
Jo.“
V té chvíli totiž vaše stará pění.
„To je prima, to se máš.
Paráda, nic jsi neříkal.“
Pak předstíráme, že se nám ani nechce, že jo?
„No jo, popravdě ani nevím, jestli se mi tam chce.
Vlastně ani nevím.“
Stará si vás ještě otestuje.
„Ani nevím, jestli se mi chce.“
„Tak co zůstat doma?
Objednáme si čínu a pustíme si Sex ve městě.“
„Hele, asi tam budu muset, brouku.“
Když přijde sobota, jste celí natěšení.
Že jo, chlapi? Jste ve sprše,
hudbu si pouštíte do umyvadla, aby zněla líp.
Podíváte se do zrcadla, je vám fajn,
říkáte si: „Ty seš ale frajer.“
I zrcadlo dělá: „Ne, frajer seš ty.“
Stará pění, sedí na gauči s tváří potřenou Sudocremem.
„Seš frajer.
Seš frajer.“
Úplně soptí.
Chystáte se odejít.
„Čau, už jsi venku?
Fajn, vezmu limošku na míchačku.“
Ozve se: „Tu limonádu neber.
Je moje. Chystala jsem se ji dneska vypít sama.“
„Brouku, je v lednici už tak čtyři týdny.“
„Jo, a vypiju ji sama, protože tady nebudeš, správně.“
Když je vaše stará takováhle,
prostě jděte. Jděte a bavte se. Ale co vy místo toho?
Zajímá vás, co se děje. Že jo, chlapi? Jste zvědaví.
„Brouku, co se děje?
Přijde mi, že tě něco žere.
Copak je? Co je? Jdu ven. Co se děje?“
„Nic, je mi skvěle. Krásně si to sama užívám.“
„Vidím, že tě něco žere, tak se ptám.“
„Prosím tě, musíš křičet?
Proč na mě křičíš?“
Ani nevíte, jestli jste křičeli. „Cože? Já že křičel? To přece ne.
Co to povídáš?
Brouku, přijde mi, že tě něco žere.
Jdu za kámošema a ty vypadáš nasraně.“
„Jak to myslíš, že mě něco žere a jdeš ven?
Negaslightuj mě. Proč mě…
Tohle je gaslighting. Přesně tak.“
Promiňte, ženský, kde jste to slovo vzaly?
„Gaslighting“. Ani nevíme, co znamená.
„Cože? Že zapaluju plyn?
Moment. Když zapálím plyn, tak začneš hořet?
Nechápu to. Psali něco z plynáren?
Proč bych měl zapalovat plyn?“
Pak vy ženské vytáhnete frázi, kterou naprosto zbožňujete.
Přináší mužům zkázu už celá staletí.
Dobře ji znáte.
„Tak víš co? Dělej si, co chceš.
Dělej si, co se ti zachce.
Je mi to fuk. Dělej si, co chceš.“
Chlapi, nedělejte, co chcete. Je to past.
Nedělejte, co chcete.
Prostě jděte za klukama.
Víte, jaké to s nimi je.
Je to jiná energie, v klubu obzvlášť.
Deset chlapů u stolu. Všichni v pohodě.
Všichni jsou u stolu, v pohodě.
V klubu hraje hudba.
Chlapi se fotí.
„Pojďte, vyfotíme se.“
Fotí se jako drsňáci.
Tim pracuje s dětmi. Je učitel.
S kámoši se ale fotí jako drsňák.
Znáte Timovy fotky z Instagramu.
Popisek: „Peníze jsou bolest za tím vším.“
Co to plácáš?
Ve skupině se baví jen jeden.
Vždycky je tam někdo napjatý.
Napjatý, nervózní.
„Hele, brácho, znáš ho? Řekni a srovnám mu ksicht.“
„Cože? Proč bys to dělal?
To je číšník, vole. Seš normální?“
Jen jeden tancuje.
Dělá nové tanečky z TikToku. Znáte je, ne?
Baví se až moc. Nemá se to přehánět.
„Brácho, nech toho.“
A co dál?
Parta to začne hrnout na instáče.
To vy znáte, ženský. Hlídáte jim příběhy, že jo?
Všichni chlapi. „Mám to hodit na instáč?
Hej!
Bavím se jako nikdy!“
A zrovna když se skvěle bavíte,
vaše stará vám pošle tu románovou textovku.
Během tance.
Textovka tak dlouhá, že končí textem „číst dál“.
Všechny baby tleskaj. „Jo, přesně to děláme.
Ať je nasereme.“
Pak soptíme, co?
Sedíme a přemýšlíme o životě: „Ne, takhle už to dál nejde.
Já? Čím jsem si to zasloužil?
Vždyť jsem to já.
Ve FIFA válím jako nikdo a ty to na mě zkoušíš?
Tak to teda ne.“
V mekáči jste dostali svých 20 nugetů, soptíte.
„Ani nemám chuť, jak jsem nasranej.“
Víte, co se pak stane?
Chlapi, zasunete klíč do zámku a zničehonic
se z ženských stávají hollywoodské herečky.
Klíč zajede do zámku a jste vzhůru,
ale když ho uslyšíte…
„Brouku.
Brouku.
Brouku, spíš?“
„Jo, spala jsem.
Kolik je hodin? Tři v noci?
Užil sis to?“
„Jo, bylo to fajn. Jen s tebou chci mluvit.
Vím, že je pozdě, ale chci to ze sebe dostat.“
„Fajn, je pozdě, ale…
tak jo. Povídej, copak?“
„Takže v podstatě jde o to…
Po pařbě jsem si skočil na jídlo
a přemýšlel jsem o tom, jak se cítím.“
„Promiň, cos říkal?“
„Říkám, že jsem přemýšlel.“
„Ne, předtím.“
„Že jsem si předtím dal něco k jídlu a…“
„Jo, fajn. Pokračuj.“
„Tak jo. V podstatě mi přijde, že když jsem ve vztahu
a chci si vyrazit, měl bych jít, kdy chci,
protože bych měl mít volnost dělat, co chci.“
„Promiň, můžu tě přerušit?
Promiň. Můžu tě na okamžik přerušit?
Hele, koneckonců je mi to fuk.
Chodíš pařit s kámoši, no a co? To mi nevadí.
Vadí mi ta tvoje amnézie:
‚Hele, víš co? Nevěděl jsem, že jdeme ven.‘
Seš dospělej chlap a ve čtvrtek nevíš, že si v sobotu vyrazíš?
Nejsem přece blbá.
Když si chceš vyrazit, je mi to fuk.
Ani nevím…
Je to fuk, chápeš?
Musíme spolu jako pár mluvit
a normálně vycházet. Když to nejde,
nechci se hádat a pak…
Donesls sladkokyselou omáčku?
Fajn.“
Jo, ženský si vás omotaj jako nic.
„Ale něco ti povím.
Dneska jsi vypadal fakt nabušeně.
Nemám ráda, když tak chodíš ven,
protože víš, co děláš.
Že jo? Že dobře víš, co děláš?“
„Simtě, nedělám nic. Díkec.
To je hloupost.“
„Pojď sem, dej mi pusu. Miluju tě.
Tak fajn. Dobrou noc. Miluju tě.“
Pak uléháte s jinou energií.
„Jo, pěkně jsem ji setřel.
Fajn.
Hele, brouku.
Spíš, brouku?“
„Jo, spím.“
Ten ožralej nugetovej sex…
Ženským se klaním.
Jdete ven, kdy se vám zachce, nikoho se neprosíte.
„Hele, brouku, letím na Ibizu. Tak čau za týden.“ Bum.
A jste pryč.
Všechno je vám fuk, neprosíte o svolení, jste pryč.
I to, jak paříte, je dneska úplně jinak.
Teď už ani nechodíte v noci.
Teď u vás jedou brunche.
Pane jo.
Ženský, vy brunche milujete!
Byla jste někdy na brunchi? Co vy?
Jen se na ně podívejte. „Jestli někdy? Jdu zítra.“
Vy ženský brunche milujete.
Chlapi, vy možná nevíte, co se tam děje.
Dorazí tam tak 15 holek.
15 holek. Všechny mají plány.
Ženská skupina může mít třeba 15 členek,
ale skutečně se tam přátelíte možná tak se dvěma, třemi.
Ostatní jsou známé známých,
ale potřebujete ten počet, ať dostanete dobrý stůl.
S některými jste se před čtyřmi lety pohádaly
a jedna zapomněla, že jste jí kdysi zaplatily taxi.
Vždy ji s úšklebkem zdravíte:
„Ahoj, Sarah. Vidím, že jsi dorazila v pořádku.
Kráva blbá, ani ji nemám ráda.“
„Byly to čtyři libry.“ „Jde o princip.“
Chlapi, nevíte, že když mají ženské brunch,
v hlavní roli jsou fotky. Ženský, jste do fotek blázni.
Ty vaše divný pózy.
Co znamená tahle, když stojíte takhle a tuhle nohu máte tady?
Kopeš volný kop, Cristiano Ronaldo? Co to je?
Holky kvůli fotkám fakt magoří.
„Zlato, vyfoť mě.“ Jako cvok.
Znáte tu funkci iPhonu, že když přidržíte spoušť,
udělá tak 10 000 fotek po sobě?
„Jen se hýbej. Pojď ke světlu a hýbej se.“ Dělá…
Hledáte tu nejlepší fotku
z taxíku s kámoškou, 10 000 fotek.
Najdete ji, oříznete, proženete filtrem „živý teplý“, a jde na instáč.
A všechny se scházíte.
Musíte se sejít.
„Nechoďte tam beze mě. Počkejte na mě.“
„Čau, jak se vede, holka?“
„Čau, brouku. Miluju tě. Čau, jak se vede?
Sarah. Svině.
Čauky, jak se máš?
Čauky!“
To ony milujou.
Chlapi, my máme „čauky“ zakázané.
S našimi hlasy „čauky“ nefunguje.
Umíte si to představit?
„Jak se vede, Gary? Čauky!“
Všech 15 holek sedí u stolu.
S opilostí se fotky mění.
„Pojďte, holky, vyfotíme bumerang!“
Když fotíte instagramový bumerang,
proč děláte totéž, co bumerang?
„Předveď něco pro bumerang. Raz, dva, tři.“
Občas ani nejsou nachystané.
Jen stojí v pozadí vašeho bumerangu.
„Vypadám děsně, nepostuj to.“
„Ne, postnu to. Už je to na instáči.“
Pak se propíjíte ke špičce.
Teď jste opilé.
Víte, co se stane?
Když se opijete, začnete být děsně otravné.
Víte to? Možná to ani nevíte.
Začnete být děsně otravné.
A co děláte, když se opijete a začnete být otravné?
Chcete pít dál?
Ne. Chcete se dát do řeči s námi.
Je odpoledne, dej mi pokoj.
Pařím Call of Duty, dej mi pokoj.
Je odpoledne a hraju Call of Duty. Dej mi pokoj.
Upřímně, dám vám radu zdarma,
když si s kámoši vyrazíme my, nechceme se bavit s vámi.
Vážně ne. Znáte to, chlapi. „Zavolám starý.“
„Brácho, nedělej to.
Zkazí ti to a pošle tě domů.“
„Fajn, tak jí volat nebudu.“
Je odpoledne, hraju s kámoši Call of Duty online
s lidmi z celého světa,
a ty mi voláš z brunche
opilá a otravná?
„Haló?
Haló?
Haló, je tam ten malej poseroutka?
Haló?“
„Brouku, zrovna hraju Call of Duty.
Co se děje?“
„Tak ty hraješ Call of Duty, fajn.
Jasně. Jsem vojáček.
Jasně.
Vojáček.
Tak co děláš? Co se v tom tvým Call of Duty děje?
Co se tam děje?“
„Brouku, teď fakt nemůžu mluvit, chystáme se do gulagu,
takže nemůžu mluvit.“
„Hele, na gulag se vyser, jo?
Poslouchej, co ti říkám.
Jsem na tom brunchi.
Fajn.
Ne, prosecco mě nadýmá, to přece víš, Chanice.
Tak hele,
jsem tady
a abych pravdu řekla, jsem trochu nalitá.
A víš co?
Jo!
To je Dom Perrier…
Můžu ti něco říct? Jsem trochu opilá a víš co?
Jsem nadržená, co ty na to?
Tak co ty na to, vojáčku?
Co říkáš? Přepadneš mě zezadu?
Uděláš mi to?“
„Můžu ti zavolat za chvilku zpátky? Hra už začíná, jdu do gulagu.“
„Takže ty hraješ Call of Duty?
Fajn, ty posero, dobře.
Moment, vlastně píčusi. Polož to.
Zasranej idiot.
Děsnej idiot.“
Pak už jste opilé.
Jste děsné opilé.
Dostáváte se do stádia šíleností.
A pak zaslechnete tu písničku, ze které ztrácíte rozum
a veškeré zábrany.
„Pane jo!
Páni, to je můj flák.
Zuju si lodičky. Páni.
Páni!
Ne, nepovzbuzujte mě.
Ale jo, můžete.
Ne, to nemůžu.
Fakt ne, jsem děsně opilá.
Ježíši, hlavně to nenatáčejte. Ale jo, skrytě.
Pane jo, to fakt nemůžu.
Tak já půjdu, jo?
Jo!“
Ostatní holky ji plácají po zadku:
„To je moje čubka!
Říkám to je moje čubka!“
„Vylez na stůl!“ „Jo!“
Pak se objeví majitel. „Tak to ne!
Slezte z toho stolu! Slezte kurva z toho stolu,
ať nám neseberou koncesi. Slezte dolů!“
„Jak to myslíš? Víš, kolik jsem utratila peněz,
a chceš, ať slezu ze stolu?
Víš co? Vyliž svojí mámě, ty píčusi!“
Hele, až řeknu „vyliž svojí“, vy řeknete „mámě“.
- Vyliž svojí… - Mámě!
Já řeknu „vyliž svojí“ a vy „mámě“.
- Vyliž svojí… - Mámě!
Londýne, díky, že jste dneska přišli!
Moc vám děkuju.
Jsem vám moc vděčný. Moc vám děkuju.
Bylo to moc fajn vystoupení, hrozně vám děkuju.
Děkuju.
Překlad titulků: Ondřej Kavka