Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Az élet többről szól!
Hölgyeim és uraim, köszöntsék nagy tapssal
Mo Gilligant!
Ha azt mondom, „Mo" Azt mondod, „Gilligan”
- Mo! - Gilligan!
Ha azt mondom, „Mo" Azt mondod, „Gilligan”
- Mo! - Gilligan!
Csendesedjetek el, légyszi! Csüccs le!
Ez fantasztikus volt. Tisztára, mintha rapper lennék.
Basszus! Fantasztikus.
Tök jó, hogy itt stand-upolhatok!
Nekem a stand-up a nagy szerelem.
Mostanában tévézek, meg ilyesmi, imádom. Eszembe se jutott…
Mintha szinte mindenki követné a pályám,
főleg a videókból.
„Julie! Hozz pár sört!”
Látom rajtatok, ezért jöttetek.
„Ezt toljad, haver! Ezt toljad!”
Tudjátok mi a durva?
Három-négy éve készültek a videók, de még mindig csípőből tolom.
Megvan? Pár hete iszonyúan fájt a hasam.
Görcsölt a hasam.
Megvan, ahogy ülsz a vécén, és dől belőled?
És minden idegesít, ahogy ülsz a vécén.
„A picsába ezzel a zoknival!”
Görcsöltem, irány a kórház, nem voltam jól.
Egy fazon azt mondja: Yo! Hozz pár sört! Erre én, a tönk szélén:
Julie, hozd a vérvételes kocsit!
Csípőből, haver.
Néha olyasmiket mondanak vissza nekem, amiről teljesen megfeledkeztem.
Az állatáruházból kellett valami a kutyámnak.
Néz rám a kis kölyök, én meg nézem őt, filózok,
„Mi a faszt bámulsz, öcsi?”
Erre a kölyök:
„Peppa malac, feka Peppa malac”
Én meg: Ki ez a rasszista kis négyéves?
Hogy rúgnálak pofán, öcsi!
Aztán leesik: Baszki, Netflix. Bocs, öcsi, állj fel!
Állj csak fel! Ne sírj!
Még a tévében is csinálok ilyesmit, megy a tévés showbiznisz.
Így hívják, showbiznisz.
A legjobb biznisz a showbiznisz. Megmondom őszintén:
új ez még nekem.
Néha tök összezavarodom.
Teljesen összezavarodom.
A minap bent voltam a Reggeliben.
Hitted volna? Én, a Reggeliben.
Mondták, „Mo, a reklám után jövünk.”
Ezt mondták. „Reklám után jövünk.”
Rámondták a fülemre: „Szünet.”
Én meg: „A reklám után jövünk.” És kis híján…
pisztolyt mutattam az ujjammal,
a Reggeliben… Ettől pisztolyosabb nem is lehetne.
Még tárhosszabbítóm is van.
Megvan?
Fú, mondom, kinyírnak.
El tudod képzelni a főcímeket, ahogy így állok a tévében, igaz?
Bemondják: „Mo Gilligan, Raheeme Sterling és Stormzy barátja,
lövi a briteket.”
Saka képével, minden ok nélkül. Ő nem is csinált semmit.
Saka a világon semmit nem csinált.
Vannak tanúk:
„Ettem a müzlim, ez meg rám lőtt, bazmeg.
Meglőtt, bazmeg. A nyakmerevítőmmel.”
De nagyon csípem a tévézést.
Hogy jön értem a sofőr,
„Uram!” És nyitja nekem az ajtót.
Őrület. És meg állok kapucnis pulcsiban, tréningalsóban.
Aztán megérkezel.
A neved kiírva az ajtóra, az a te ajtód, rajta a neveddel.
Bemész, néha ajándékot is kapsz.
Nézd az enyémet, haver! „Azt a kurva!”
„Tiszta karácsony.” „Ja, pont úgy.”
Ez így van, vár az ajándék.
Besétálsz, ott a kis virág.
Én meg magamban: Nem halt meg senki, a fasznak kell virág.
De kaphatsz jó cuccokat is. Menő műsorokban, menő az ajándék.
Akár egy kis gyertya is befigyelhet, bizony.
Nem is akármilyen, egy Jo Malone.
Bizony. Ne vicceljünk már!
Pomegranate noir, tudjad már, ki vagy, figyelj!
De mielőtt műsorba kerülhetnél,
van egy elbeszélgetés.
Hét közben felhívnak, és kifaggatnak,
mi lesz a műsorban, mire készülsz.
A tévében az utolsó percben is történhet változás.
Berohan az egyik producer az öltözőmbe,
semmi kopogás, csak beszáguld.
„Hé, mi a pálya, Mo?”
„Odavagyok a dolgaidért.”
„'Judith, vegyél sört!' Tökre bírom.”
Szóval, az utolsó pillanatban még változtattunk a műsoron.
Imádni fogod.
Kölcsönöztünk egy jelmezt.
Úgy tízezerbe fáj, de ezt nézd meg!
Ez nem akármilyen jelmez.
Ez egy csirkeruci, vágod?
Arra gondoltunk, hogy te
felveszed a csirkerucit, oké?
És gondoltuk, mivel fekete vagy, tolhatnál egy kis grime-ot.
És van ez a szám, ugye,
a Cluck-Cluck, abból csinálnánk egy remixet.
'Én nem vagyok csirke, nincs kot-kot', meg összes többi.
Ütős leszel. A stadionból kilövöd a labdát.
Tudom, bírod a Nando'st, most szaladok, pá.”
Már ott sincs.
Ez az a pillanat, emberek, amikor rendesen berágok.
„Mi van? A Cluck-Cluck? Kotkodács?
Én bazmeg nem kotkodácsolok.
Faszom a Cluck-Cluckba, meg a virágjaitokba!
Faszom a gyertyába is!”
Tiszta ideg vagyok.
„A Cluck-Cluckot csirkejelmezben? Én?”
Nos, ha ilyesmi történik,
két problémamegoldó emberem is van.
Az egyik az anyukám, de ő nem ért a show bizniszhez.
„Anya, nem hiszed el!
Azt akarják, hogy csirkejelmezben kotkodácsoljak.”
Erre anyám: „Ó!
És fizetnek?”
„Mi? Itt nem ez a lényeg."
Csirkejelmezben kéne kotkodácsolnom.”
„Jó, mert ha fizetnek, lesz új konyhám.”
Mi van, baszki, kicsodának, már bocsi?
Az egyetlen, aki ért a show bizniszhez, a menedzserem, Polly.
A kezdetektől Pollyval dolgozom, mikor siker a fasorban se volt.
Hadd meséljek kicsit róla!
Polly, egy hölgy,
aki annak idején egyedül költözött Peckhambe.
Szerintem nem értitek.
Annak idején szabad akaratából költözött Peckhambe.
A pasik folyton bepróbálkoztak nála.
„Mizu, minden oké?” Polly nem szarakodott velük.
„Pofa be, picsafej!”
Nem tűrt semmi ilyesmit. Ezért tudom, hogy mellettem áll.
A következő történik, ha ilyen előfordul, és fel kell hívnom Pollyt:
„Szia, jól vagy, Polly?
Igen, nem, megvagyok.
Igen, adtak ajándékot. Igen, adtak egy gyertyát.
Kicsit megnyomódott az oldala.
De figyi, nem akarom bő lére ereszteni,
csak akarnak egy új részt a műsorban, amit nem említettek.
Egy csirkejelmezt akarnak rám adni,
meg, hogy táncoljak, ilyesmi.
Volt szó grime-ról is,
és a fickó mondta, hogy szeretem a Nando'st meg ilyenek.
Pont erre gondoltam, így van. Ez abszolút rasszista.
Aha. Oké.
Jól van, akkor rád bízom.”
Majd eltelik tíz perc. Öt perc múlva kezdődik a műsor.
Majd kopogtattak az ajtón,
a világ legudvariasabb kopogása, a producertől, aki előbb berohant.
„Szabad-e bejönni?”
Szabad-e?
„Hát persze! Fáradj be, Twist Olivér. Mit óhajtasz?
Miben segíthetek?”
„Szóval a helyzet az, hogy nem lesz Cluck-Cluck.
Nem csináljuk. Valahogy nincs hangulatunk hozzá.”
Most adnom kell a döbbentet, mintha nem én töröltettem volna az egészet.
„Tényleg?
Jaj istenkém!
Nahát!
Öregem!
Kihúztátok az egész Cluck-Cluckot?
Öregem!
Pedig hogy vártam, hogy tyúklábazzak
meg skankolhassak…
A csudába.
De most mit csinálsz? Tíz rugó volt a jelmez.”
"Hát igen, azt akarják, hogy én csináljam a Cluck-Cluckot.
Velem akarják felvetetni a jelmezt. Most képzeld el!”
„Atyaég, ez őrület.
Na, akkor viszlát a díszletben.
Nyald ki anyád! Jó legyél! Písz.”
Ami pedig…
a Cluck-Cluckot illeti.
Kizárt. BAFTA-ra gyúrok. Nem kotkodácsolok egyhamar.
Jól van, emberek, hajrá!
Hadd legyek őszinte, ti a kezdetektől követitek a pályám.
Az élet nem mindig volt show biznisz.
Előfordult, hogy le voltam égve.
De úgy rendesen.
Megvan, mikor olyan csóró vagy, hogy imádkozni kezdesz?
Nem is vagy vallásos,
de imádkozol, pedig azt se tudod, hogy kell.
„Hát, igen…
Valaki, ott fent, Buddha, vagy valaki, figyelj!
Könyörgök.
Ha lenne rá mód, hogy a mi atyánk,
a halál árnyékában járva,
jelet küldene nekem némi pénzről…”
Még akkor is, mikor az Úrral tárgyalsz,
az egésznek semmi értelme.
"Ha jelet küldenél némi pénzről,
esküszöm, többet az életben nem káromkodnék.”
Micsoda?
Nagyon csóró voltam.
Először egy boltban kellett elhelyezkednem.
Mindenkinek kéne boltban dolgozni.
Az egy beavatási szertartás.
Igaz? Mindenkinek ki kéne próbálni a bolti munkát.
Hiszitek vagy sem, az első munkahelyem a Jo Malone volt.
A Westfieldben dolgoztam aznap, mikor megnyílt.
Mikor Shepherd's Bushban megnyílt.
Mert most így hívják Nyugat-Londonban.
„Menjünk a Shepherd's Bush-hoz. Gyerünk!”
Aki tényleg nyugat-londoni, az nem hívja így.
Aki környékbeli csak néz. „Mi van? Ez Bush.”
Westfield előtt a környékén nem volt Shepherd a Bushnak, hogy úgy mondjam.
Ahol a Jo Malone volt, az volt a Village,
ott volt az összes burzsuj luxusmárka, Louis Vuitton, Gucci,
és az a hírt járta, hogy a Westfield nyitása napján
ingyen cuccokat osztanak majd.
Azt hitték a népek, hogy elsétálnak a Village-be a Louis Vuittonba,
azzal, hogy „Louis és Vuitton, kérnék öt ingyen övet.”
„Hadd vigyek ötöt ingyen.”
Az első napomon a boltban.
Megvolt a képzés, elolvastam a brosúrákat.
Próbálom megismerni a márkát.
Mondja anyám: Az első napodon nézz ki tisztességesen.”
Úgyhogy ingem, nadrágom, cipőm fekete volt.
Gondoltam, így már kimehetek a boltba.
És ahogy lépek, jön a főnököm. „Nem, ezt vedd fel!”
Adott egy kötényt.
Egy kötényt. Én meg: „Mi ez vaskereskedés?
Mi a fasznak nekem kötény?”
Én meg fiatalon és naivan
azt gondoltam, jó lesz az a kötény lazán, menőn.
Mire a főnök: „Ez így nem szabványos.”
Szépen meghúzta a kötényt.
Darázsderékkal álltam a boltban, emberek.
Jöttek a pasik, hogy „Öcsém, micsoda ringó csípő.”
A kurva életbe!
"Hú, öcsém,
micsoda őrületes hátsód van!”
„Vadító a hátsód, tesa.”
Szóval a boltban vagyok.
El tudtok képzelni a boltban,
és a boltvezető kiadta, hogy nekem kell üdvözölni a vásárlókat.
Úgyhogy ment a kódváltás. Ezt mindenki csinálja.
Mindegy, hol dolgozol, kódváltásra szükség van.
Hogy hívnak, cimbora?
- Anton. - Mi a foglalkozásod?
- Asztalos vagyok. - Asztalos! Hűha!
Remek munka. Biztosan állandóan kódot váltasz.
Lazulsz a srácokkal,
„Ja, ezt mondtam, tesa. Szombaton mennék valahova.
Halló?
Szia, igen.
Igen. Oké.
Csinálhatok egy hintalovat? Jó.
Igen.
Péntekre, most péntekre kell?
Jól van, pénteken találkozunk.
Oké, szeva! Aha.
Én nem csinálok hintalovat, az kurva élet.
Kibaszott faszfej!”
Szóval kellett a kódváltás.
A főnök kiadta, hogy a vevőket kell üdvözölnöm.
Azt kellett csinálni.
El tudod képzelni a hangulatot a boltban. Jó illat volt.
Mesélek valamit a Jo Malone-ról.
Testkrémet, parfümöt, tusfürdőt árulnak.
Elmondanám, van egy ekkora tusfürdőjük.
És 15 fontba kerül. Megvan?
Napi egy cseppet használtam.
Félreértés ne essék, loptam, de napi egy cseppet használtam.
Annyi dolgom volt, hogy üdvözlöm a betérőket
a kódváltó hangomon.
„Helló, hogy van? Üdvözlöm, hölgyem!”
„Jó napot, hölgyem, hogy van?”
Mi, britek így csinálunk, ha bejövünk a hidegről.
„Meg lehet kint fagyni.”
„Igen, elég hideg van.
Jöjjön csak be! Jöjjön, maga buta liba!
Jöjjön!”
Néha az emberek átnéznek rajtad, mikor belépnek a boltba.
„Üdvözlöm, hölgyem, hogy van?
Sehogy? Hát jó.
Elálldogálok itt, és magamtól megyek a picsába.”
Aztán besétált egy fekete fazon.
Gondoltam, itt az alkalom, hogy értékesítsek,
hogy megnyerjek egy vevőt, aki aligha ismeri a márkát
Besétált a boltba.
„Baszki, micsoda hely!
Oké.
Mint valami spa, ez itt, baszki.
Oké.
Teszter? Na, akkor ezt letesztelem.
Ez igen, ez bejön. Ez bejön.”
Oda sétáltam hozzá.
„Üdvözlöm, uram, hogy van? Jól van?”
„Tesa, miért beszélsz úgy, mint Geoffrey a Kaliforniába jöttemben?”
„Nos az a bizonyos illat ott a fő termékünk.
Ez tulajdonképpen lime, bazsalikom és mandarin.
Vagyis a pikáns lime-ot érzi benne.
Majd a morzsolt bazsalikomot.
És végül egy leheletnyi mandarint.
Érzi?”
Egy boltban az emberek minden ok nélkül hazudnak.
„Igen, ebben kurva sok mandarin van. Hát baszki!
Nekem tetszik ez, tesa.
Beszéljünk az árakról! Ez mennyi?
Ez tetszik. Ez nagyon bejön. Mennyi?”
„Nos, uram, az tehát 50 milliliter.
Úgyhogy nagyjából 59 fonttal szemez.”
„Ötvenkilenc font?
Oké, hát jó.
A nagy amúgy mennyi, tesa? Az mennyi?”
„Nos, a nagy az gyakorlatilag 100 milliliter,
szóval duplán kapja az eau de toilette-je illatát.”
„Milyen toalettről beszélsz, tesa?”
„Tehát ez itt, uram, 140 font.”
„Száznegyven?
Hát, ez elég durva.”
„Szóval azt mondod, ez 59 font, az meg 140?”
„Igen.
Nem dadogtam, annyi.”
„Oké.”
„Jól van, tesa, ide hallgass!
Nem ismerlek téged, te meg kurvára nem ismersz engem.
Úgyhogy picsába ezekkel mind. Nyisd ki a füledet!
Én ezt most faszán ellopom, öcsém.
Na, erre mit lépsz, öcsém?”
„Tesa, légyszi, ne lopd el! Szó szerint ma kezdtem itt.
Ez az első napom, tesa. Könyörgök.
Most őszintén, minek jöttél ide lopni?
Mert mindent egybevetve, ha mi egyformán nézünk ki,
azt hiszik majd, hogy kiterveltük, és spanok vagyunk.”
„Mi, diszkriminálni akarnak engem is, baszki?
Hát nem, baszd meg! Tényleg lenyúlom.
Nem ismerlek, tesa. De figyi, ezt én viszem.
És most szólok: bárkit pofán verek, ha az utamba áll.”
„Azt akarod mondani, hogy kisétálsz a boltból,
és leütöd, aki az utadba kerül?”
„Haver, bárkit lezúzok, szarok erre a Bugzy Malone márkára.”
„Szóval ellopod?
Figyelj, ha megfújod, elhúzol a boltból, és magaddal viszel egyet,
akkor mondok én neked valamit.
Nekem is vigyél egyet!”
Másnap mesés illatom volt a melóhelyen, tesa.
De tudjuk, hogy minden melóhelyen mi van?
Vannak barátaink és kollégáink.
Másképp kommunikálunk velük.
Mikor a barátoddal találkozol, megy a poénkodás.
Együtt melóztam Dwayne-nel. Hasonlítottunk.
Megvolt a saját kis körünk. „Na mizu?
Mi az ábra, Dwayne, cimbikém?
Tesó, szeri van.
Na mi az ábra, Mo Gilligan?”
Néha a kollégák megpróbáltak bekapcsolódni.
„Hé, mi a szitu? Ne hagyjátok ki Petert!
Itt vagyok, tesók.”
„Fogd be, Peter, ezt többet ne!
Leverünk az étkezőben. Ezt többet ne!"
Vannak a barátaid, vannak a kollégáid,
és középen, felül, tudod, kik vannak?
A boltvezetők.
És tudjátok, mit? Nem sokszor mondom ezt, de majd most.
Minden boltvezető
egy pöcs, úgy bizony.
Kimondtam. Nem érdekel.
Kimondtam.
Van köztetek boltvezető?
Sok hülye pöcs. Pofa be!
Nem, csak viccelek.
Dehogy viccelek. Baszódjatok meg!
Tudjátok, miért mondom?
Mert egyik se tudja, hogy a barátod legyen vagy az ellenséged.
Néha olyasmit is kitalálnak, ami benne sincs a szabályzatban.
Dwayne-nel dumáljuk, mit csinálunk fizu után.
Beszélgetünk, üres a bolt. Úgy teszünk, mintha pólót hajtogatnánk.
Üres a bolt.
„Mit szólsz a szombathoz, mert nyilván,
buliznék, és nyilván pénteken van fizu.”
Jön a boltvezető, látja a nagy dzsemborit.
„Oké, ezt fejezzük be de gyorsan!
Mo, megtennél valamit?
Oda állnál az ablakhoz, hogy integess a vevőknek?”
„Mi?”
Két perc múlva meg barátkoznának.
Ott, ahol nem akarok barátkozni a melóhelyen.
Tudod, az hol van? Az étkezőben.
Nem akarok barátokat.
A fizu előtti héten.
Tupperware-es hét van.
Végre használom a kínai újrahasznosítható dobozokat.
Még nem fizettek.
Az egyikben rizs és borsó van,
a másikban marhafarok.
Még salátám is van egy másik dobozban.
Fülemben a fülhallgató.
Ne szólj hozzám! Van egy órám. Ezért nem jár fizu.
Légyszi, ne szólj hozzám! Hagyj békén!
De ki jön be, és próbál barátkozni? A boltvezető.
„Ez mi?
Micsoda illat!
Mi ez? Mid van, haver? Mi ez?”
„Ó, hogy baszódnál meg!
Szóval, oké…
Nos, ez itt rizs és borsó.
„Ó! Sokat hallottam ezekről a srácokról, a rizsről és a borsóról.
Atyaég, mennyit hallottam róluk! Rizs és borsó. Fantasztikus. "
Mondjuk, ezek nem tűnnek borsónak.”
„Oké.”
„És ez mi? Sose láttam még ilyet.
Ez mi a fene?
Komolyan, mi a fasz ez? Mi ez?
Mondd már meg, mi ez!”
„Befejeznéd a mutogatást?
Ez marhafarok ragu.”
„Mi?
Már bocsi, marha micsoda?”
„Marhafarok ragu.”
„Marhafarok? Na várjunk csak!
Marhafarok?
A Waitrose-ban sose láttam ilyet.
Marhafarok?
Na álljunk meg egy szóra, Ainsley Harriott!
Azt akarod mondani…
Azt akarod mondani, hogy ez a marha farka?
Ezt akarod mondani?”
„Nem, ez a lónak a kibaszott fasza. Nem figyelsz, baszki?”
Ismerjük közös étkezők egyetemes szabályát.
Büdös kaját nem viszünk a közös étkezőbe!
Nem számít, ki vagy, nem büdösítheted be az étkezőt.
Ez közösségi terep. Mind itt eszünk.
De egyeseket ez nem érdekel.
Volt egy kedves kolléganőm, Yulka, nagyon aranyos nő.
De az a típus, aki rád borítja a problémáit.
„Mizu, Yulka, jól vagy?”
„Nem, nem igazán.”
„Ó, basszuskulcs! Mi a gond? Mi baj van?”
„A férjem. Lelépett.”
„Ó, de sajnálom. Nagyon sajnálom.”
De meg kell mondanom, az ebédjétől bűzlött az egész étkező.
Én igyekszem udvarias lenni Yulkával,
de van, akinél nincs szűrő, mindegy, mi a szitu.
Dwayne, mondjuk, jön, és mondja, amit gondol.
Bejön. „Hé, kinél van az olló?
Azt a kurva!
Na ne!
Ez büdös! Ne, ez büdös!
Mi van, ti ebben a szarszagban dumáltok?
Hát ez ocsmány.”
Próbálom jelezni neki: „Hé, Dwayne…
Yulka nincs valami jó passzban. Lelépett a férje.”
„Persze, hogy lelépett, ha ilyen büdös a kaja.
Én is leléptem volna.
Bűzlik az egész kurva ebédlő.”
De mind tudjuk, miért vagyunk a melóhelyen, a pénzért.
Senki se az élvezet kedvéért jár oda, hanem a pénzért.
Még én is, 18 évesen, az első fizetésemet kapva.
Atyaég!
Azt se tudtam, mit írjak a CV-mbe. Kamuztam, persze.
Mind kamuzunk az első állásunkért.
Még nem volt tapasztalatom.
„Dolgoztál valahol?”
- „Igen.” - „Hol?”
„A Woolworthsben. Ja.”
„Máshol?”
„A Dixonsban.”
Ami bezárt, én ott dolgoztam.
Azt sem tudjuk… „Hány órában jönnél?”
„Ötszázezer.”
Aztán csak várod a fizetést.
Néha annyira várod, hogy már 11: 58-kor csekkolod.
Csütörtök éjjel 11:58-kor ránézel a neten.
„Mi? Még nem fizettek. Mi?
Ne már, basszus!
Holnap ellopom az összes gyertyát.
Ezt velem csinálhatják.”
Néha el kell menned éjjel az ATM-hez.
Hajnali 1-kor, elmész a közeli ATM-hez.
Mész a főutcán, majd' beszarsz.
A kulcsod az ujjad közé szorítva, tuti, ami fix.
Ha egy kokós bevadulna…
De micsoda öröm, hogy önálló kereseted van!
Felejthetetlen érzés.
Atyaég, ahogy megyek megnézni az ATM-hez,
beteszem a kártyámat, és látom a pénzt, amit megkerestem.
Atyaég! Mintha az egész lassítva történt volna.
Tudjátok mi a poén… Köszönöm.
Tök vicces, mikor valaki így néz…
„Jól van főnök, vágom, kaptál fizut, tesa.
Haladjunk! Tekerj bele, cimbi!”
Megjutalmazod magad, az ember mindig ezt csinálja, igaz?
Emlékszem, én egy Air Max 95-tel jutalmaztam meg magam.
Akkoriban száztízesnek hívtuk, mert 110 fontba került.
Aztán hazudhattam anyámnak.
„Hú, de jól néz ki!”
Anyám előtt bontom ki. „Jó lesz télire.” Télire?
Dél-Londonban élünk, nem Alaszkában. Mi bajotok van?
„De jól néz ki.
Mennyibe kerül?”
„Harminc font.”
És anyám ezt is drágállja.
Harminc font?
Ennyiért tornacipőt is vehettél volna.
Tornacipőt?
Ez nem a negyedikes tesióra. Tököm se hord tornacipőt.
Ebben az életszakaszban minden belépő szintű.
Még a pénztárcád is. Nincs elegáns pénztárcád.
A gagyi Nike pénztárcád van. A gagyi tépőzáras Nike a bárban.
„Mit kérsz inni? Hozom.” És jön hang…
Nincs bankkártyád. TAJ kártyád van,
anyád pontgyűjtője, az olvasójegyed.
És a kis picsa cipzár, ami nem is nyílik.
„Mennyi lesz?” „Két font.” „Adom.”
Az élet szép, ha keresel.
Életem legrosszabb időszaka, amikor 15-17 éves voltam,
és nem volt pénzem.
Nem melózhattam. Pocsék időszak.
Csak azt lesed, hogy juthatsz pénzhez.
A nagyitól, szülinapkor, keresed a pénzt a képeslapban.
„Helló, oké, nincs pénz.”
„Oké, nagyi, remélem, meghalsz. Baszódj meg! Remélem, ma elpatkolsz.
Remélem, ma elvisz a kaszás!
Nincs benne pénz.”
„Majd örökölsz.”
„Remélem, már holnap. Nem lehetne?”
De nincs pénz a képeslapban.
Lesed, hogy juthatsz pénzhez.
Emlékszem, anyám egyszer azt mondta, „Figyelj, Mo,
menj el a boltba! Itt van öt font, jó? Öt font.
Hozz egy zacskó rizst.
Reggel dolgoztam, hozz valami müzlit reggelire.
Tiéd a visszajáró.”
Micsoda? Enyém a visszajáró?
Micsoda? Enyém a visszajáró egy ötfontosból?
Jár vissza az enyém?
Atyaég!
Csak ez akadt be. A többi kiesett.
„Tiéd a visszajáró.”
Megyek a boltba:
„Tiéd a visszajáró.” Atyaég!
Enyém a visszajáró és megtarthatom.
Enyém az összes visszajáró, baszki. Vágod?
Bementem a boltba, és lefagytam.
„Oké, mit is kell vennem?”
„Mit is kell vennem?”
„Vennem kell magamnak valamit, mert enyém a visszajáró.
Oké. Rendben.
Akkor vigyük ezt. Szerintem ezt akarta.
Akkor marad két és fél fontom.”
Elmondanám, hogy fogtam egy fontot, eltettem másnapra,
és a boltban volt másfelem, amit elkölthettem.
Tudod, milyen sok másfél font?
Volt, amin simán átnéztem, nem is törődtem vele.
Amire mindig is vágytam. „Nem kell Wham szelet.
Se hagymakarika.
Nem, húzz el, Freddo. Nem. "
A mélyhűtőhöz léptem,
kinyitottam, és mit vettem ki?
Egy Magnumot.
Atyaég!
Egy Magnumot.
Nem érdekel, ki mit mond, a Magnum a jégkrémek csúcsa a piacon.
Szép, légmentesen lezárt fóliaborítása van.
És ahogy egy Magnumot eszel…
A hosszabb úton mentem haza. És felfaltam a Magnumot.
Először lerágcsáltam az oldalát,
mert az oldalával kezdjük.
Azután, ha lerágcsáltad az oldalát,
ha így fordítod… Fordítsd így!
A bal oldalon törd le,
a kis csokilapokat, amik a jégkrémhez tapadnak.
Fogd a lapocskákat, edd meg…
és hiszed vagy sem,
a jobb oldalon van egy másik csokilapocska…
a jégkrémhez tapadva.
Vedd le azt is! Edd meg, élvezd ki!
Fald be a lágy, zamatos jégkrémet.
És mikor azt hiszed, hogy a Magnumod elfogyott, nem fogyott el. Tudod, miért?
Mert ott vannak a kis csokidarabkák a fapálcára tapadva.
Atyaég!
Élvezzétek ki!
Olyan jó, hogy, még a fapálcát is megeszed.
Hazaértem, kisimulva.
„Tessék, anya. Meghoztam, ami kell.”
Anyám nézett rám és nevetni kezdett.
„Oké. Rendben.
"Oké, vicces vagy.
Nézek rá…
„Naná, egy nap valószínűleg humorista leszek.
Mi olyan vicces? Oké."
Azóta rájöttem, hogy ha anyám dühös, nevet.
De szerintem ez most vicces.
Mert látjátok, anyámat hogy önti el a düh.
„Oké.
Szóval elküldtelek a boltba öt fonttal,
és ezt hoztad?
Hát jó. Biztos azt hiszed, hogy
hülye vagyok bazmeg!
Azt akarod mondani, hogy ezt a kibaszott rizses müzlit hoztad?
Ezt akarod mondani? Mit mondtam, mit hozzál?
Azt mondtam 'Rizst és müzlit reggelire'.
Te meg beállítasz rizses müzlivel.
Várj, hadd kérdezzem meg?
Hadd kérdezzek valamit!
Tegnap este csirkét fűszereztem, hogy az lesz ma a vacsora.
Ahhoz most mit eszünk?
Nézz a szemembe, és mondd meg, mit akartunk hozzá!”
„Talán esetleg…
rizses müzlit?”
„Nem viccelek,
ma tuti börtönbe kerülök miattatok.
Ma tutira lecsuknak a kurva kölkek miatt.
Olyan dühös vagyok! Csalódtam benned.
Hol a visszajáró?”
„Nem tudom, hol… Nem tudom.
Nem tudom, anya, nem tudom, hol van.”
És mikor ekkora pácban vagy, kinek kell beleszólnia?
A kis tesóknak. Nekik bele kell szólni.
Olyankor akarnak kérni valamit, amikor semmit se kérünk anyától.
Mindenki tudja, hogy akkor kell kérni, ha anya telefonál,
nem amikor kiakadt.
De a kis tesóknak bele kell kotnyeleskedni.
"Helló, anya! Szia, anya! Helló, anya! Atyaég!
Helló, rizses müzli! Helló, Peppa malac! Anya, kérek rizses müzlit."
„Figyi, jobb, ha elhúztok előlem
mielőtt rizses müzlis fasírtot csinálok belőletek! Tűnés!
Tűnés a szemem elől!
Egyikőtöket sem szeretem. Húzzatok innen!”
Vigasztalod kicsit:
„Semmi baj! Minden rendben. Anya szeret, ne izgulj!”
Mire a kicsi: „Nem is csináltam semmit!”
„Nem kellett volna beleszólni. Minek jöttél oda?
Mindenbe beleszólsz.”
„Csak rizses
müzlit akartam!”
"Minek szólsz mindig mindenbe bele?
Tudod, hogy örökbe fogadtak, tudod, ugye?”
„Nem is igaz!”
Ez a kis tesók sorsa. „Dehogynem. Nézd a lábujjaid!
Jesszuskám, a lábujjaid!”
„Nem!”
„A mieink nem ilyenek.” „De ilyenek!”
De el kellett költöznöm.
Végül összeköltöztünk a barátnőmmel. Az önmagában is élmény volt.
Ha társaddal élsz, az próbára teszi a kapcsolatot.
Akik csak együtt jártok, nyomik vagytok.
Nem tudtok az életről semmit.
Voltatok együtt nyaralni? Nem, nem ismeritek egymást.
Lakva ismeritek meg egymást.
Nézzük a lakberendezést!
Srácok, esélytelen. Nem vehettek semmit.
A nők imádják a lakberendezést.
A lelke mélyén mind Carol Smilie.
A Pinteresten már gyűlnek a képek az álomházatokról.
Tudjátok, mit akarnak igazán a nők? Elmondom. Konyhát akarnak.
Nem akármilyet, hanem amiben konyhasziget van.
Ezt akarják.
Nézd meg őket! „Igen!”
Márványburkolattal? A francba!
És reggel, ez vár munka előtt:
„Fent vagy, bébi? Szia!
Reggeli!”
És srácok, tudjátok, mi a szerepetek?
Hogy kiviszitek a szemetet. Ennyi.
Kivinni a szemetet!
Néha megpróbálod rálőcsölni a csajodra.
„Nem akarom kivinni a szemetet. Vidd ki te! "
„Én? Én vigyem ki a szemetet?
Dehogy! Meg is ölhetnek!”
„Megölhetnek?
Kicsoda a szemetesgyilkos?”
Amúgy meg, hagyjátok ezt abba otthon, ti nők.
Elég abból, hogy este,
miután három órát telefonoztatok,
végre leteszitek a telót,
és akkor nekünk is le kell tenni a miénket!
Na nem!
Meg a faszt! Ugyan már!
Lófaszt! Tudtam, hogy értékelitek.
Gyerünk, pattanj fel! Gyerünk, haver!
Gyerünk, tesa! Lófaszt, haver!
De kínos! Az utolsó lány így csinált…
A srác mellette… „Szóval ezt gondolod? Hát jó…”
Bocs, ha bekavartam. Sajnálom.
Ő meg ott örömködött „Ahogy mondod, cimbi. Alap, cimbi”
Minden a kommunikáción múlik.
Ha jó a kommunikáció, klassz lesz a kapcsolat.
Mert most mindenki szórakozni akar.
Post-karantén blues, a régi életünk akarjuk.
Bulizni akarunk, kiruccanni, azt csinálni, amit szeretünk.
És nem kommunikálunk.
Vannak fehér, melós barátaim. Kiruccannak, amikor akarnak.
Néha úgy irigylem őket.
„Figyi, Stace, elmentem bulizni. Ennyi!"
És mennek. Szombat reggel 10-kor,
esznek egy jó reggelit a haverokkal.
Aztán délben elmennek a bukmékerekhez.
Fogadnak. Nem nagy tétben, 50 pennyben.
Ötven penny, kötésben,
húsz egy napon belül nyerő csapatra fogadva.
És akkor egy csapat kiszúr velük.
„Picsába, a Tottenham Hotspurs, mindig ők, baszki! "
Aztán az egész csapat összejön a pubban, és beindul az őrület.
Mindenki köszönget mindenkinek.
Csak fehér fasziknál láttam, hogy kapásból sértegetik egymást.
„Mi a stájsz? Baszkikám, Dino, mizu, te kövér pöcs?”
Mindenki a hasát sorozza. „Hé, dagi fiú!”
Elárulok valamit.
Mi feketék nem sértegetjük egymást. Kizárt.
Kizárt. Mi, kapásból?
„Gyerünk, mi az ábra?
Tyrone, cimbi, az ekcémáddal. Mi az ábra, haver?”
„Tesó, ezt ne csináld, baszki! Mit dumálsz a száraz térdemről?
Ezt nem kéne máskor, tesa.
Megcsaplak egy testápolóval. Ezt máskor ne!"
És megérkezett mindenki.
Láttatok már így fehér faszikat, mind ugyanazt isszák.
„Mit iszol? Korsóval? Neki lesz egy korsó. Hadd igyon!"
Csak Little Lee nem iszik. „Mit kérsz, Lee?”
„Nem, én nem iszom, haver. Jó útra tértem.
AA-ba járok, jót tesz testemnek, lelkemnek. Rossz passzban vagyok.”
„De mit iszol?”
„Vörösáfonya-lét.”
„Vörösáfonya-lét.
Mi van, menstruálsz? Egy korsóval neki!
Nyafog itt, baszki…
Sört neki, de kurva gyorsan!”
Minden srác ott van, a hangulat a tetőfokára hág.
Kieresztik a gőzt.
Sokuk fizikai melós, építőiparban tolják, vagy épp asztalosok.
Ismeritek őket.
Stresszes, megterhelő munkakörök. Kieresztik a gőzt.
Mert ezek a srácok iszonyú elfoglaltak. Mennek a furgonnal a dugóban,
összebalhéznak a bringásokkal.
„Tűnj el az útról, mert eltöröm a lábad, öcsi!”
Kedvencem a középosztálybeli bringás. Még csak nem is káromkodik.
Most aztán már befoghatná a száját!
„Pofa be, eltöröm a lábad.” „Dehogy töri, itt a kamerám!”
Jól felvesznek a kamerájukkal, haver.
„Már fel is vettem!
Szálljon le rólam!”
„Csak a kamerád miatt nem töröm el a lábad.”
Csak én látom így? Nem létezik.
Találkoztatok már a bringással a lámpánál,
amelyik előremegy? Az öntelt pöcs.
Nem teszi le a lábát, hanem a pedálon egyensúlyoz. Ismerős?
Csak a kerékkel, csak…
Várja a zöldet. Baszódnának meg!
Lassan hat óra lesz. Ne feledjük, a srácok reggel tízkor kezdtek.
Van, aki kezd kókadni,
filózik, hogy hazamenjen-e.
„Asszem, nekem mára ennyi, hulla vagyok.
Muszáj, lassítanom. Lassabb élet kell.
Együtt lenni a kisfiammal, Archie-val, vele lenni.
Csak hatéves, de én mondom, ha megnő, a Chelsea-ben játszik majd.
Tiszta őrület.
Azt hiszem, hazamegyek, lenni kell a csajommal is.
Igen, azt hiszem, hazamegyek. Igen. Azt hiszem, mára ennyi."
Csak egy kis löket kell.
„Az mi? Kérek sört. Aha."
És aztán bárkivel leállnak dumálni a klubban.
Tágra nyílt szemmel.
Én három másik fekete sráccal dumálok.
„Mi történik? Nem ismerlek, te se engem. Tök normális vagyok.
Nem értem, mi történik.
Te nem ismersz, jó éjt, én nem ismerlek.
Kurvára szeretlek. Jó legyél!”
És simán lepuszil!
Lepuszilnak minden ok nélkül.
Mondom a barátaimnak, a fehér srácoknak:
„Mikor ti bulizni mentek, durván el tudjátok engedni magatokat.
Mi az igazán csúcs buli?” „Megmondom, mi a csúcsbuli.
Akarod tudni, mi a csúcs? Ha bunyó van."
Én meg: „Mi? Már hogy verekedés?”
Erre ők: „Aha, imádunk bunyózni.”
Ezért bírom a fehér srácokat.
Ha bunyó van, nincs duma.
„Mi van? Kérsz egyet?”
Bumm! Megfejeli.
Élből fejelnek, a bunyónak vége.
Mondja a csaja: „Hagyd a picsába! Állandóan a verekedés!
Hagyd már, bazdmeg, Dave! "
„Kussolj, szállj be a kurva taxiba.”
Ennyi volt a bunyó.
De hétfő reggel az építkezésen megy majd róla a vetítés.
A fehér srácoknak vannak a legjobb bunyós sztorijai.
„Hát, tesa, annyi, hogy jött rám, a kétméteres bokszoló pöcsfej
odajött hozzám.
Már lendítette is, én toltam egy mátrixost.”
'Te genyó!' Felegyenesedtem.
Bamm! Lefejeltem. Eskü.
Lefejeltem. Nagyanyám sírjára.
Eskü, lejött az orra. Eskü, az egész orra.
Lee ott dekázgatott vele.
Lejött az orra.
Nagyanyám sírjára már csak nem hazudnék."
A különbség az, hogy mi feketék
eleve nem szeretünk verekedni. Láttátok már, hogy indul.
Egy fazon kérdezget mindenkit, kivéve, akivel baja van.
"Mi van? Ez hülye?
Szólj neki, mert kezdek berágni!
Ki ez a fickó? Szóljatok neki!
Tudja, hogy ki vagyok?”
Chantal is belefolyik, mert mindkét felet ismeri.
„A faszért kell minden alkalommal balhézni?
Nem lehet egy jót bulizni, mert folyton balhéztok.
Hagyjad már, semmi értelme! Engedd el!”
De Chantal is belekeveredik.
Támogatja a pasiját, Chantal.
Láttátok már Chantalt bunyó után.
Cipő csak az egyik lábán.
„Hol a telefonom?
Kell a telefonom. Nincs meg a telefonom.”
Egyik cici kilóg.
„Kell a telefonom.
Mi van? Mit bámulsz? Mi van?
Mi van?”
Még egy kis jamaicai ízt is ad neki.
"Mit nézel? Nem lehetek rossz kislány?
Mi van?”
A pasik meg:
„Csak a cicit nézem, megmondom, ahogy van.”
„A cicijét nézed? Én is a cicijét nézem."
Mindig van egy kanos haver is.
„Nem kamuzok, elnyalogatnám azt a cicit.”
Még én sem szeretem a verekedést.
Sose voltam harcos. Inkább védekező.
Mindig találok módot, hogy bunyóban megvédjem magam, minden szituban.
Például vékony a csuklóm.
Nálam ez kockázatot jelent. A vékony csukló.
Ha elkapják a csuklóm, annyi.
Így tudjátok, mit csinálok?
Naponta bekrémezem a karom.
Ha netán valaki elkap,
csak ennyi: „Vedd le a mocskos kezed rólam!
Kurva gyorsan engedd el a sima csuklómat! Szállj le rólam!
Hogy merészeled?”
Régen sem szerettem verekedni.
Akkoriban rap csatákkal rendeztük a dolgot.
Elmentünk az ifi klubba, és lemeccseltük.
A mentoraink mondogatták: „Bunyó? Lófaszt!
Nyomd a rappet!”
Mi egymás anyját szidtuk az ifi klubban.
Most visszarepítelek titeket az ifi klubba.
Kettéosztom a nézőteret.
Ti vagytok a bal oldaliak.
Kaptok egy szót a csatához. A ti szavatok az „oké”.
Tegyünk egy próbát!
Egy, kettő, három!
Oké.
Nem is rossz!
Neked aztán mély a hangod, tesa!
„Oké.”
És most a jobb oldal. Ti vagytok a jobb oldaliak.
Na most, jobb oldaliak,
a ti szavatok az lesz, hogy
„faszkalap”. Rendben?
Oké. Fantasztikus. Mi a reakciójuk?
„Szerintem jó lesz. Nem is kell gyakorolni. Tudom fejből.”
Oké, rendben.
DJ, indíthatod a számot!
Oké.
Amikor ide mutatok, tiétek a pálya. Ballal kezdünk.
Oké Figyi, bal oldal !
- Mondjátok együtt … - Oké !
Figyi, bal oldal !
- Mondjátok együtt … - Oké !
Figyi, jobb oldal !
- Mi a bal oldal ? - Faszkalap !
Figyi, jobb oldal ! Mi a bal oldal ?
Faszkalap!
A jobb oldal egész életében várta
hogy azt mondhassa, faszkalap.
Ti gazemberek, ott középen! „Hát igen, most ezen az oldalon vagyok.”
A bal oldal berágott.
„Ja, kaphatnánk másik szót?”
Na jó, adok egy jobb szót nektek a bal oldalon.
Az új szavatok
a „recskagép”. Jó lesz?
- Jó! - Jó?
Adjatok bele mindent!
A kezeteket is használhatjátok, ha akarjátok.
Hogy s mint, jobb oldal?
Gondolják: „Eddig 1-0 nekünk.”
Szóval, a jobb oldal szintet lép.
A ti szavatok, jobb oldal, az lesz, hogy
„picsafej”.
Atyaég! Hűha!
Oké, DJ, indíthatod a számot!
Figyi, bal oldal ! Mi a jobb oldal ?
Recskagép !
Figyi, bal oldal ! Mi a jobb oldal ?
Recskagép !
Figyi, jobb oldal ! Mi a bal oldal ?
Picsafej !
Ne!
Láttátok az ajkukat? A jobb oldalon mindenkié így állt…
Volt, aki majd' szétdurrant.
A hatvanéves Barbara ott: „Picsafej!
Adj nekik! Belépni se tudnak időben!"
Bal oldal, haver. Na jó.
Akkor most sportszerű leszek.
Van olyan szó, amit mindannyian szeretnétek megkapni?
Van olyan szó?
„Bumboclaat?”
Végre felébredtetek.
Kösz, hogy jöttek, bal oldal. Végre!
Nézd a piszkokat középen! „Talán mégis ezen az oldalon vagyok.”
Oké, akkor a tiétek a bumboclaat.
Rendben. Remek.
Mi a helyzet? Minden oké, fantasztikus.
Akkor jöjjön a harmadik szint.
Megmondom a szavatok.
Jövök a széfemhez.
Ez az. Átmegyünk retróba.
Atyaég!
Tudjátok, mi lesz a jobb oldalon? Atyaég!
Megütöttétek a főnyereményt. Mondjam?
„Nyald ki anyád!”
Atyaég!
A türelem rózsát terem.
Úgy bizony.
Atyaég!
„Seggtörlő" kontra "Nyald ki anyád”.
Atyaég!
DJ, most utoljára, indíthatod a számot!
Rendben.
Figyi, bal oldal ! Mi a jobb oldal ?
Bumboclaat !
Figyi, bal oldal ! Mi a jobb oldal ?
Bumboclaat !
Figyi, jobb oldal ! Mit mondunk ?
Nyald ki anyádat !
Ez a srác úgy felállt, mintha ő kezdte volna.
Hogy is keveredtünk ide? Lényeg a lényeg,
ha kiruccannátok, srácok, menjetek.
Ne játsszuk ezt a véletlenszerű amnéziát csütörtök esténként,
a csajunkkal üldögélve.
„Figyelj csak, bébi!
Most jut eszembe, ja,
hogy szombaton bulizni megyek.
Ja.”
Mert a csajod agya abban a pillanatban elfüstöl.
„Remek, de jó neked, oké.
Szuper, egy szót se szóltál róla.”
És akkor úgy teszünk, mintha nem is akarnánk menni.
„Őszintén szólva nem is tudom, hogy akarok-e menni.
Nem is igazán tudom.”
A csajod meg tesztel, érted?
„Nem is tudom, akarok-e menni.”
„Itthon maradhatnál velem.
Hozunk kínait, és nézzünk Szex és New Yorkot.”
„Azt hiszem, mégis csak mennem kéne, bébi.”
Eljön a szombat, srácok. Nagyon élitek az érzést, így van?
Nem így van? Megy a zuhany,
szól a zenéd a mosdókagylóban a jobb hangzás miatt.
Belenézel a tükörbe, nagyon éled,
úgy nézel a tükörbe, hogy: „Micsoda pasi vagy!”
„Mi?” Még a tükör is visszaszól, hogy: „Nem, te micsoda pasi vagy!”
A csajod duzzogva ül a kanapén, Sudocremmel az arcán.
„Micsoda pasi!”
A csajod tiszta ideg.
Már útra készen állsz.
„Jövök, haver, már itt vagy kint?
Oké, viszem a narancsot a vodkához, viszem én.”
Mire ő hirtelen: „A narancsot ne vidd el.
Az az enyém. Ma este akartam meginni egyedül."
„Bébi, már vagy négy hete a hűtőben van.”
„Igen, és egyedül fogom meginni, mert nem leszel itt.”
Srácok, ha a csajotok ilyen,
menjetek. Szórakozzatok! Helyette mit csináltok?
Ki akarjátok deríteni, mi a gond, így van?
„Bébi, mi a gond?
Látom, hogy valami nem stimmel, mi baj?
Mi a baj? Indulnom kéne. Mi a baj?”
„Semmi, tök jól vagyok.
Tök jó egyedül lenni, szóval mi bajom lehetne.”
„De látom, hogy valami bajod van.”
„Bocs, de most miért is kiabálsz?
Miért kiabálsz?”
Hirtelen azt se tudod, kiabáltál-e. "Mi? Kiabáltam? Nem kiabáltam.
Te meg miről beszélsz?
Bébi, látom, hogy rossz passzban vagy.
Elmegyek a haverokkal, te meg dühösnek tűnsz.”
„Mi ez, hogy rossz passzban vagyok, te meg elmész?
Ne gázlángozz itt engem!
Amit csinálsz, az gázlángozás.”
Bocs, csajok, honnan szedtétek ezt a szót?
Gázlángozás. Azt se tudjuk, mit jelent.
„Mi, gáz lángozás? A láng gázolása?
Várjunk csak! Te kigyulladsz ha én gázlángozlak?
Nem értem. Mi dolgunk a gázszolgáltatóval?
Miért lángolnám a gázt? Nem értem."
És akkor ti nők odavágjátok a mondatot, amit egyenesen imádtok.
A mondatot, ami századok óta okozza a férfiak vesztét.
Ti is ismeritek.
„Tudod mit? Csinálj, amit akarsz!
Csinálj, amit csak akarsz!
Nem érdekel. Csinálj, amit akarsz!”
Srácok, eszetekbe ne jusson! Átverés.
Ne csináld, amit akarsz!
Csak bulizz a cimbikkel.
Tudod, milyen a srácokkal.
Más az energia, főleg a klubban.
Tíz faszi egy asztalnál. Mindenki laza.
Látod őket az asztalnál, lazák.
Szól a zene a klubban, így van?
Mindenki fényképezkedik.
„Gyertek, fénykép!”
Még olyan képeket is lőnek, mintha rossz fiúk lennének.
Tim gyerekekkel dolgozik. Tanár.
De mikor a srácokkal van, rosszfiús képeket csinál.
Láttad Tim képeit az Instagramon…
ezzel a szöveggel: „A pénz a kín, ami ide vezetett.”
Miről beszélsz, ember?
Csak egy srác igazán felszabadult.
És valaki mindig feszült.
A feszült barát, deprimált.
„Hé, tesó, ismered ezt a fickót? Pofán verem neked."
„Mi? Miért vernéd pofán?"
„Ő a pincér, baszki. Mi bajod van? "
Csak egy srác táncol.
Új TikTok táncokat nyomat. Ismertek ilyet, nem?
Nagyon élvezi. De annyira nem élvezheti.
„Tesa, ne csináld!”
És mi történik?
A srácok kezdik felpakolni az Insta-sztorikat.
Csajok, tudjátok, milyenek. Ti is nézegetitek, így van?
Az egész banda. „Hé, mit mondasz, feltegyem sztoriba?”
„Nagyon élem a bulit!”
És amikor épp nagyon éled a bulit,
a csajod küld egy kifejtős üzenetet.
Tánc közben.
Ami olyan hosszú, hogy azt írja, „Olvass tovább”.
Nézd, a sok boszi, hogy tapsol! „Igen, ezt csináljuk.
Szétcsesszük a dolgaikat.”
Mert minket is szétcsesz az ideg, így van, srácok?
Csak ülsz ott, tűnődsz az élet dolgain. „Ezt így nem mehet tovább.
Miért csinálod ezt velem?
Nem, haver, velem.
Tudod, milyen profin FIFA-zok, és ezt tennéd velem?
Na, nem.”
Épp megkaptad a 20 nuggetsedet a Mekiben, dühöngsz.
„Étvágyam is elment, szétver az ideg.”
És tudjátok, mi lesz?
Beteszitek a kulcsot a zárba srácok, és egyszeriben,
ti nők hollywoodi színésznőkké váltok.
A kulcs bekerül a zárba, ébren vagytok,
de mikor meghallod a kulcsot…
„Bébi.
Bébi.
Alszol, bébi?”
„Persze, hogy aludtam.
Mennyi az idő? Hajnal három?
Azért jól érezted magad?”
„Tök jól. Csak gyorsan mondani akarok valamit.
Tudom, hogy késő van, de beszélnem kell róla.”
„Kicsit késő van, de…
oké, mondd, ha ennyire akarod.
Mi az?”
„Hát, a helyzet az, hogy alapból, nyilván,
kajáltam a buli után,
és járt az agyam, hogy mit is érzek.”
„Bocsi, mit mondtál?”
„Azon járt az agyam…”
„Nem, még előtte.”
„Hogy kajáltam, mielőtt hazajöttem, meg ilyenek…”
„Ja, jó, jó. Csak mondjad.”
„Szóval igazából, úgy érzem egy kapcsolatban,
ha bulizni akarok, arra kell, hogy lehetőségem legyen,
mindent egybevetve szabadon kell, hogy dönthessek.”
„Oké, bocsika, közbeszólhatok?
Bocsika, közbeszólhatok?
Figyi, mindent egybevetve, nem érdekel.
Bulizni mész a haverokkal, és? Engem nem izgat.
Ami izgat, az a fura emlékezetkiesésed.
'Hú, most jut eszembe, hogy bulizni megyek.'
Felnőtt emberként nem tudod, hogy szombaton bulizol,
csütörtök este?
Hülye vagyok? Nem vagyok hülye. Érted, mit mondok?
Azt mondom, nem izgat, ha elmész.
Mert, nem is tudom…
Tudod, mit? Mindegy. Érted, mit akarok?
Tudnunk kell beszélgetni, mint pár,
tudnunk kell szót érteni egymással,
és nem akarok konfliktust, és olyan lenni…
Érted… Ez édes-savanyú szósz?
Oké.”
A nők semmi perc alatt megtolják az egódat.
„De megmondom őszintén,
iszonyú dögösen néztél ki ma.
Nem bírom, ha ilyen dögösen mész bulizni,
mert tudod, mit csinálsz.
Igazam van? Tudod, mit csinálsz. Mit csinálsz?”
„Szeri van, nem csinálok semmit. Szeri van.
Olyan buggyant ez a csaj.”
„Oké, figyelj, adj egy puszit! Szeretlek.
Na jó, aludjunk. Szeretlek. Oké. Jó éjt!”
Srácok, egész más hangulatban fekszetek le.
„Milyen faszán megmondtam neki.
Oké.
Bébi!
Alszol, bébi?”
„Igen, alszom.”
Korhely csirke nuggets szex, amikor…
Kalap le a csajok előtt!
Ti mentek, ha kedvetek van, nem kérdeztek senkit.
„Figyi, szivi, leléptem Ibizára, jövő héten jövök.” Bumm.
Mentek. Kész.
Nem kértek engedélyt senkitől.
Mentek.
Még a bulizási szokásaitok is megváltoztak.
Már nem is éjszaka mentek.
Most már bruncholni jártok.
Atyaég!
Csajok, imádtok bruncholoni!
Hölgyem, ön volt már bruncholni?
Nézd rájuk! „Hogy voltam-e már? Holnap is megyek.”
Ti, csajok, odavagytok a brunchért.
Srácok, ti nem is tudjátok, mi megy ott.
Az van, hogy 15 nőci megy oda bruncholni.
Tizenöt csaj. Megvannak a terveik.
Még egy lánycsapatnál is, tudod, milyen, 15 lány egy rakáson,
igazán csak két-három lány a barátod.
A többiek a barátok barátai,
de kell az ember, hogy jó asztalt kapjatok.
Pár csajjal négy évvel ezelőttről fasírtban vagy,
a másik meg azt se tudja, hogy anno te fizetted a taxiját.
Ha meglátod, mindjárt passzív…
„Helló, jól vagy, Sarah?
Látom, rendben ide értél.
Büdös ribanc, nem bírom. Kicsit se bírom.”
„Négy font.” „Az elvről van szó.”
Srácok, nem is tudjátok, hogy ha a csajok bruncholnak,
az a képekről szól. Mert nők megőrülnek a fényképekért.
Megvannak a saját beteg pózaik.
Mi ez már, hogy itt állsz, a lábad meg ott hátul?
Szabadrúgáshoz készülsz, Cristiano Ronaldo? Vagy mi ez?
De a csajok megőrülnek ezekért a képekért.
„Lőj egy képet!” És megőrülnek.
Nem tudom, tudjátok-e, de ha lenyomva tartod a gombot,
az iPhone millió képet készít egyszerre.
„Csak mozogj, gyere a fényre és mozogj!” Ezt látod…
Aztán kerestek egy jó képet
a taxiban a barátnőddel, a millióból.
Megtalálod, körbevágod, filtert raksz rá,
élénk meleg, és megy Instára.
Egyszer csak befut minden lány.
Üdvözlitek egymást.
„Ne menj be előttem! Várj meg!” Mindenki befut.
„Szia, jól vagy, édes? Minden oké?”
„Helló, bébi! Puszika. Szia, hogy vagy, jól vagy?
Sarah. Ribanc.”
„Hellóka, szia, jól vagy? Hogy vagy? Hellóka!"
„Hellóka!”
A csajok imádják.
Srácok, nekünk ki se szabad mondani, hogy Hellóka.
Nincsenek megfelelő hangi adottságaink hozzá.
Képzeljétek el magatok a cimbikkel!
„Mi a helyzet, Gary? Hellóka!”
Minden csaj, 15 csaj, ott ül az asztalnál.
És ahogy isznak, változnak a képek.
„Gyerünk, csajok, csináljunk egy bumerángot!”
Ha Instára csinálsz bumerángot,
miért csinálod, ami a képen lesz?
„Csináljunk valamit a bumerángnak!”
Van, aki még nem áll készen.
Ők vannak a bumerángod hátterében.
„Olyan ronda vagyok, fel ne tedd!”
„De felteszem. Fenn is van az Instán.”
Töltögettek, hogy szépen lerészegedjetek.
Már berúgtatok.
És mi történik, hölgyeim?
Részegen iszonyú idegesítőek lesztek.
Ti érzékelitek?
Szerintem nem.
Iszonyú idegesítőek lesztek.
És mit csináltok, mikor idegesítőre isszátok magatokat,
és majdnem teljesen berúgtatok? Isztok szépen tovább?
Nem. Ti olyankor felhívtok minket.
Ugye? Délután, hagyjál már békén!
Call of Duty-t játszom, hagyjál békén!
Délután Call of Duty-t játszom. Hagyjál békén!
Őszinte leszek, elárulom,
ha mi együtt lazulunk a srácokkal, nem akarunk felhívni titeket.
Nem. Tudjátok, hogy megy, srácok. „Felhívom a csajom.”
„Tesó, ne csináld!
Elszúrja a bulit, és hazahív.”
„Oké, nem hívom.”
Délután Call of Duty-t játszom a barátaimmal, online,
csomó más emberrel világszerte,
és fel akarsz hívni a brunchról,
miután idegesítőre ittad magad.
„Halló?
Halló?
Halló, te vagy az, kis puncipecér fiúkám?
Halló?”
„Bébi, épp Call of Duty-t játszom.
Baj van?”
„Ja, Call of Duty-t játszol, oké.
Oké. Én is katona vagyok.
Oké.
Lovagina.
És mit csinálsz? Mi történik abban a Call of Duty-ban?
Mi a helyzet? Mi történik abban az izében?”
„Most nem igazán tudok beszélni, indulunk a Gulágra,
szóval most nem tudok beszélni.”
„Akkor azt mondom, bazdmeg a kurva Gulagot!
Oké, csak figyeljél!
A brunchon vagyok.
Oké.
Nem, a prosecco felfúj. Felfúj, tudod, Chanice.
Figyeljél,
itt vagyok, aha,
megmondom, ahogy van, kicsit berúgtam.
És tudod, mit?
Ja-ja-ja!
Ez 'Dom Perrier…'
Mondhatok valamit? Kicsit berúgtam, és tudod, mit?
Fel vagyok izgulva, tudod, ugye?
Na, mit szólsz, te G-mer?”
Mit szólsz? Megdurrantasz hátulról?
Ugye megdurrantasz?”
”Visszahívhatlak később?
Indul a játék, mindjárt megyek a Gulagra.”
„Szóval Call of Duty-zol?
Oké, te kis puncipecér, jól van.
Várj, várj egy percet! Ez egy picsafej.” „Tedd már le!”
„Kibaszott idióta.
Mekkora idióta.”
Csajok, már részegek vagytok.
De még milyen részegek.
Már készülődik az ereszd el a hajamat.
És van egy szám, amitől oda a józan ész
meg minden gátlás.
„Atyagatya!
Jesszus, ez az én számom.
Hadd vegyem le a magassarkút! Jesszus!
Jesszus!
Ne, ne pörgessetek bele!
Ne pörgessetek bele!
Ne, nem fog menni.
Nem fog menni, túl sokat ittam.
Jesszus, fel ne vegyél! Titokban vegyél fel, jó?
Jesszusom, nem fog menni.
Jesszus, na, hadd szóljon!”
A csajok csapkodják a fenekét.
„Ez az, ribi!
Toljad, ribi!
Állj fel az asztalra! Ez az!”
Megjelenik a tulaj: „Ezt ne!
Szállj le arról a kibaszott asztalról,
mert bevonják az engedélyem! Le az asztalról!”
„Le az asztalról? Tudod, mennyi pénzt költöttem,
és azt akarod, hogy szálljak le?
Tudod, mit? Nyald ki anyád, te picsafej!”
Figyi! Ha azt mondom „Nyald ki” Azt mondod „anyád!”
Nyald ki … Anyád !
Azt mondom „Nyald ki” Azt mondod „anyád!”
Nyald ki … Anyád !
London, köszi, hogy itt voltatok ma este!
Köszi szépen!
Hálás vagyok, hogy eljöttetek. Nagyon köszi.
Ez az egyik legkedvesebb műsorom, úgyhogy köszi.
Köszönöm.
A feliratot fordította: Chovanecz-Molnár Éva