Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Mo mult de la viață!
‎Doamnelor și domnilor, ‎să-l întâmpinăm cu aplauze
‎pe Mo Gilligan!
‎Când eu spun „Mo”, voi spuneți „Gilligan!”
‎- Mo! ‎- Gilligan!
‎Când eu spun „Mo”, voi spuneți „Gilligan!”
‎- Mo! ‎- Gilligan!
‎Destul, gata! Stați jos!
‎Da! A fost fenomenal. ‎M-am simțit ca un rapper.
‎Măi să fie! Fenomenal!
‎Mă bucur că fac stand-up.
‎Stand-up-ul e prima mea iubire.
‎Acum fac și televiziune, și îmi place. ‎Nu mi-aș imagina…
‎Cei mai mulți mi-ați urmărit traseul, ‎mai ales videoclipurile.
‎„Julie! Adu niște doze!”
‎Unii dintre voi: ‎„De-asta am venit. Mai fă din astea!”
‎Tare e că am făcut videoclipurile alea ‎acum trei-patru ani,
‎dar îmi intru imediat în rol.
‎Acum vreo două săptămâni ‎m-a durut rău burta, aveam crampe.
‎Știți când stați pe veceu ‎și curge din tine?
‎Pe veceu te enervează toate.
‎„Ieși, fir-ai a dracu' de șosetă!”
‎Aveam crampe, ‎m-am dus la spital, mă simțeam rău.
‎Unul cică: „Hei! Două doze!” ‎În acea clipă de disperare am zis…
‎„Julie, adu căruțul de luat sânge!”
‎Eram gata.
‎Uneori mi se citează chestii ‎pe care am uitat că le-am zis.
‎Eram la magazin, luam ceva pentru câine.
‎Un puști se zgâia la mine. ‎M-am zgâit și eu, gen:
‎„La ce naiba te zgâiești, coane?”
‎Din senin, puștiul:
‎„O purcelușă Peppa, O Peppa neagră.”
‎Eu: „Cine e rasistul ăsta de patru ani?
‎Îți trag un bocanc în moacă, Oliver.”
‎Pe urmă: „Aoleu, Netflix! ‎Scuze! Hopa sus!
‎Sus! Nu mai plânge!”
‎Acum fac și televiziune, showbusiness TV.
‎Așa i se spune: showbusiness.
‎Nu e business ca showbussinesul.
‎Încă nu m-am obișnuit.
‎Uneori nu-mi dau seama ce fac. ‎Pe bune, nu-mi dau seama.
‎De curând făceam o emisiune matinală. ‎Vă imaginați? Eu, la matinal?
‎Mi se zice: „Mo, luăm pauză de reclame.” ‎Aud în cască: „Publicitate!”
‎Și eu: „Ne vedem după publicitate.” ‎Era cât pe ce să fac un pistol din degete.
‎La matinal! ‎Mai pistol de atât nu se poate.
‎Am până și ciocanul.
‎Da?
‎Mi-am zis: „Exclus! Aș fi terminat.”
‎Vă puteți imagina ziarele, ‎cu mine uitându-mă așa la cameră.
‎„Mo Gilligan, prieten ‎cu Raheem Sterling și Stormzy,
‎împușcă publicul britanic.”
‎Cu o poză de-a lui Saka, ‎care n-are nicio legătură.
‎Saka n-a făcut nici pe dracu'.
‎Martori care declară: ‎„Mâncam cereale și m-a împușcat.”
‎Cu guler cervical. ‎„M-a împușcat, în pana mea!”
‎Îmi place să fac televiziune.
‎Vine șoferul să mă ia. ‎„Să trăiți!” Îmi deschide portiera.
‎E halucinant. ‎Eu, în hanorac și pantaloni de trening.
‎Apoi ajungi acolo.
‎Scrie numele tău pe ușă. ‎Ai ușa ta, cu numele tău.
‎Intri, uneori primești cadouri.
‎Mă uit: „Mânca-ți-aș!
‎Parcă e Crăciunul.” De fiecare dată.
‎Da, măi, primești cadouri.
‎Intri și găsești niște flori.
‎În sinea mea: „N-a murit nimeni. ‎Dă-le dracu' de flori!”
‎Dar primești și cadouri bune. ‎Showuri premium, cadouri premium.
‎Poate primești o lumânare.
‎Nu orice lumânare, una de la Jo Malone. ‎Da! Păi nu?
‎Pomegranate Noir. Hai că știți voi!
‎Dar înainte de orice emisiune ‎există o discuție pregătitoare.
‎Ești sunat în cursul săptămânii, întrebat ‎despre conținut, despre ce ai mai făcut…
‎Sigur, mai survin schimbări ‎de ultim moment.
‎Producătorul vine fuga la mine în cabină. ‎Nu bate, dă buzna înăuntru.
‎„Salut! Ce faci, Mo? Sunt mare fan.
‎«Judith, adu sticlele de bere!» E super!
‎Deci, a survenit ‎o modificare de ultim moment.
‎O să-ți placă la nebunie.
‎Am închiriat un costum.
‎Ne-a costat zece miare, dar fii atent!
‎Nu e orice costum.
‎E un costum-găină.
‎Am zis să te deghizezi tu în găină.
‎Tu ești negru, ziceam să cânți ceva grime.
‎Există chestia asta de-i zice‎ Cluck Cluck. ‎Am zis să facem un remix.
‎«Eu nu sunt un cotcodac», și din astea.
‎O să fii grozav, o să faci prăpăd.
‎Știu că-ți place la Nando's. Pa!” ‎Pac, se cară! S-a cărat.
‎În această clipă mă crizez tot.
‎„Adică? Cotcodac?
‎Mă lași? Nu fac eu cotcodac!
‎Mă piș pe cotcodac și pe florile astea!
‎Mă piș și pe lumânare.”
‎Spumeg.
‎„Cotcodac, deghizat în găină? Eu?”
‎Când se întâmplă din astea, ‎eu am doi „depanatori”.
‎Una e mama, ‎dar ea habar n-are de showbusiness.
‎Îi zic: „Mamă, îți vine să crezi?
‎Vor să mă deghizez în găină ‎și să fac cotcodac.”
‎Mama cică: „Te plătesc?”
‎Eu: „Ce? Nu despre asta e vorba.
‎Vor să mă deghizez în găină ‎și să fac cotcodac.”
‎„Ce bine! Renovez și eu bucătăria.”
‎Ce mama naibii? Poftim?
‎Celălalt om care are habar de showbusiness ‎e impresarul meu.
‎Sunt cu Polly de la bun început, ‎dinainte să am succes.
‎Să vă spun ceva despre ea.
‎Polly e o doamnă care s-a mutat singură ‎în Peckham acum mult timp.
‎Da?
‎Nu cred că înțelegeți.
‎S-a mutat în Peckham ‎de bunăvoie pe vremuri.
‎Se dădeau toți bărbații la ea: ‎„Bună! Ce faci?”
‎Polly nu punea botul: ‎„Mai taci, băi găoază!”
‎Nu punea botul la nimic. ‎Așa știu că e de partea mea.
‎În situații din astea, când trebuie ‎s-o sun pe Polly, se întâmplă așa:
‎„Ce faci, Polly?
‎Nu, n-am pățit nimic.
‎Da, mi-au dat un cadou. Da, o lumânare.
‎E puțin ciobită pe-o parte.
‎Nu vreau să-ți împui capul.
‎Ăștia mă pun să fac un segment nou, ‎de care nu mi-au spus.
‎Cică să mă deghizez în găină,
‎să dansez și chestii din astea.
‎Au pomenit și de niște grime.
‎Tipul a zis că-mi place la Nando's ‎și chestii din astea.
‎Așa ziceam și eu, exact! ‎E rasism, absolut!
‎Da, bine.
‎Bine, las pe tine. Bine.”
‎Trec zece minute. ‎Peste cinci minute începe emisiunea.
‎Se aude o bătaie în ușă.
‎Cea mai politicoasă bătaie, ‎de la producătorul care dăduse buzna.
‎„Mo?
‎Mo?
‎Îmi dai voie să intru?”
‎„Voie”?
‎„Sigur. Intră, Oliver Twist! ‎Cu ce te servesc?
‎Cum pot să te ajut?”
‎„Mo, nu mai facem cotcodacul.
‎Nu-l mai facem. ‎Nu mai avem chef să-l facem azi.”
‎Acum trebuie să mă prefac șocat, ‎de parcă nu eu am anulat segmentul.
‎„Pe bune?
‎Vai de mine!
‎Hai, lasă-mă!
‎Frate!
‎Anulați tot cotcodacul?
‎Frate!
‎Abia așteptam să fac figura ‎cu picioarele de pui, să dansez skank…
‎Fir-ar să fie!
‎Dar ce faceți? ‎Costumul a costat zece miare.”
‎„Da, vor să fac eu cotcodacul.
‎Vor să îmbrac eu costumul. ‎Îți vine să crezi?”
‎„Hai fugi de-aici!
‎În fine, ne vedem pe platou.
‎În cur pe mă-ta! Hai pa! Pace!”
‎Despre ce vorbim?
‎Cotcodacul!
‎Dispari de-aici! Am un premiu BAFTA. ‎Nu fac niciun cotcodac.
‎Da, măi! Vă simțiți bine?
‎O să fiu sincer. Mi-ați urmărit cariera. ‎Viața n-a fost mereu showbusiness.
‎Au fost perioade când eram lefter.
‎N-aveam o lețcaie.
‎Știți când ești așa falit că te rogi? ‎Ați făcut așa?
‎Nu ești religios, dar începi să te rogi, ‎deși habar n-ai cum se face?
‎„Da… Nu știu care-i acolo, sus. ‎Buddha, unul dintre voi, ascultă!
‎Te implor, te rog!
‎Dacă fi-va cu putință ca tu, Tată,
‎să treci prin umbra morții
‎și să-mi găsești vreun semn pentru bani…”
‎Nici când negociezi cu Domnul ‎nu ai nicio logică.
‎„Dacă îmi găsești un semn pentru bani,
‎promit că nu mai înjur ‎câte zile oi mai avea.”
‎Ce?
‎În sapă de lemn.
‎Prima dată am lucrat ca vânzător.
‎Vă zic, angajați-vă ca vânzători! ‎E un rit de trecere în viața unui om.
‎Toată lumea ar trebui ‎să lucreze în magazin.
‎Prima oară am lucrat chiar la Jo Malone.
‎Am lucrat în centrul comercial Westfield, ‎de când s-a deschis în Shepherd's Bush.
‎Așa i se spune acum în vestul Londrei. ‎„Hai în Shepherd's Bush! Hai!”
‎Adevărații vestici nu-i spun așa.
‎Lumea din cartier se miră: ‎„Ce? I se zice Bush.”
‎Până la Westfield, ‎nu era niciun Shepherd's pe lângă Bush.
‎Magazinul Jo Mallone era situat ‎în Village.
‎Sunt multe magazine de fițe: ‎Luis Vitton, Gucci…
‎S-a dus vorba că la deschiderea centrului ‎se vor împărți chestii moca.
‎Lumea a crezut ‎că se duce în Village la Louis Vitton
‎să ceară: „Louis și Vuitton, ‎dați-mi cinci curele gratis!”
‎Era prima mea zi la vânzare.
‎Făcusem pregătirea, citisem cărțuliile.
‎Mă documentam despre brand.
‎Mama cică: ‎„Vezi să arăți prezentabil în prima zi!”
‎Aveam cămașă, pantaloni și pantofi negri.
‎Eram gata să intru la vânzare.
‎Când dau să intru, ‎șefa cică: „Nu, ia asta!”
‎Și îmi dă un șorț.
‎„Sunt la ferometal, la B&Q? ‎De ce să-mi pun șorț?
‎Eu, tânăr și naiv, îmi ziceam: ‎„Nu, îmi prind șorțul lejer, șmecher.”
‎Șefa: „Nu, ținem la standarde.” ‎Și țac, mi-a strâns șorțul!
‎Eram în magazin, cu o siluetă clepsidră.
‎Trece un tip: ‎„Mamă! Nu îți mint șoldurile, băiete.”
‎Hai să-mi bag!
‎„Să mor io, ce fund beton ai, omule!
‎Ai un cur demențial, vere.”
‎Deci sunt în magazin.
‎Imaginați-vă că sunt în magazin.
‎Șefa îmi zice: ‎„Treaba ta e să întâmpini clienții.”
‎A trebuit să schimb limbajul. ‎Indiferent de meserie, toți facem asta.
‎Cum te cheamă, prietene?
‎- Anton. ‎- Cu ce te ocupi, Anton?
‎- Sunt tâmplar. ‎- Tâmplar, ce tare!
‎Mișto meserie! ‎Probabil schimbi mereu limbajul.
‎O arzi cu gașca.
‎„Asta am zis, vere. ‎Poate iese mandea sâmbătă.”
‎„Alo?
‎Bună ziua!
‎Da. În regulă.
‎Dacă fac căluți balansoar? Bine.
‎Da.
‎Vă trebuie vinerea asta?
‎Da, sigur. Ne vedem vineri.
‎Bine, la revedere! Da.”
‎„Nu-i fac niciun căluț, în pielea mea!
‎Boul dracului!”
‎Am schimbat limbajul.
‎Trebuia să întâmpin clienții la intrare.
‎Vă imaginați atmosfera din magazin. ‎Mirosea frumos.
‎Să vă spun despre magazinul Jo Malone.
‎Vinde creme, parfumuri, geluri de duș…
‎Există un gel de duș atât de mare.
‎Costă 15 lire.
‎Foloseam o picătură pe zi.
‎Nu mă înțelegeți greșit! L-am furat. ‎Dar foloseam un strop pe zi.
‎Atât aveam de făcut, ‎să salut clienții cu glasul meu schimbat.
‎„Bună ziua! Sărut mâna, doamnă!”
‎„Bună seara, doamnă! Vă simțiți bine?”
‎Noi, britanicii, facem așa ‎când intrăm de la frig:
‎„Ce ger e, nu!”
‎„Da, e friguț.
‎Hai aici, înăuntru, bleguțo!
‎Poftim înăuntru!”
‎Unii clienți nu te bagă în seamă ‎când intră.
‎„Bună ziua, doamnă! Toate bune?
‎Nu? În regulă.
‎O să mă duc aici, la dracu'.”
‎Și intră un negru.
‎Zic: „Mamă, fii atent! ‎Să vezi că fac vânzare!
‎Convertesc un client nefamiliarizat ‎cu brandul.”
‎Intră omul în magazin.
‎„Hai să-mi bag, e mișto aici!
‎Ca lumea!
‎Zici că ești la băi.
‎Bine!
‎Tester? Ia să testez eu!
‎Îmi place ăsta. Îmi place.”
‎Îl abordez.
‎„Bună ziua, domnule! E totul în regulă?”
‎„De ce vorbești ca Geoffrey ‎din ‎Prințul din Bel Air, ‎vere?”
‎„Parfumul din mâna dv. ‎ne reprezintă brandul.
‎Conține limetă, busuioc și mandarină.
‎Aveți notele de citrice ale limetei,
‎aveți busuioc zdrobit
‎și aveți aroma de mandarină.
‎O simțiți?”
‎Când lucrezi la magazin, ‎lumea te minte aiurea.
‎„Da, simt mandarina la greu, să-mi bag!
‎Îmi place asta, frățicule.
‎Să vorbim de preț. Ăsta cât e, frate?
‎Îmi place ăsta, e pe gustul meu. ‎Cât costă?”
‎„Aceea e o sticluță de 50 ml.
‎Vine cam la 59 de lire.”
‎„Cincizeci și nouă de lire?
‎Aha, bine…
‎Dar cea mare cât costă, frate?”
‎„Bun, deci cea mare e de 100 ml.
‎Aveți cantitate dublă ‎de ‎eau de toilette.”
‎„Ce zici acolo despre toaletă, frate?”
‎„Aceasta costă 140 de lire.”
‎„O sută patruzeci? Aha!
‎E cam astronomic.
‎Bine, așa!
‎Deci 59 de lire asta, 140 cealaltă? ‎Asta îmi spui?”
‎„Da.
‎Nu m-am bâlbâit, deci da.”
‎„Bine.
‎Bine, fii atent ce-ți spun, da?
‎Nu te cunosc ‎și nu mă cunoști, mânca-ți-aș!
‎Grijania mă-sii! Cască urechile aici!
‎Subsemantu' o să dea cu jula, vere.
‎Tu ce ai de zis, coane?”
‎„Te rog, nu fura parfumul! ‎Azi m-am angajat.
‎E prima mea zi de lucru. Te implor!
‎Zi și mie de ce ai veni aici să furi?
‎La urma urmei, când tu arăți ca mine, ‎iar eu arăt ca tine,
‎o să se creadă că ne-am vorbit, ‎că suntem în cârdășie.”
‎„Ce? Îl mai și discriminează ‎pe subsemnatu'?
‎Pizda mă-sii! Acum chiar îl fur.
‎Nu te cunosc. Mandea o să ia parfumul.
‎Și fii atent! ‎Îi trag la moacă cui dă să mă oprească.”
‎„Deci spui că o să ieși din magazin ‎și o să bați pe cine-ți iese în cale?”
‎„Îi caftesc pe toți, tăticu'. ‎Mi se fâlfâie de Bugzy Malone.”
‎„Deci furi?
‎Dacă ai de gând să ieși în fugă ‎din magazin cu parfumul,
‎fii atent ce-ți zic.
‎Ia unul și pentru mine!”
‎Miroseam bestial a doua zi la serviciu.
‎În orice loc de muncă, ce avem?
‎Avem prieteni și avem colegi. ‎Interacționăm diferit cu fiecare.
‎Cu prietenii trăncănești.
‎Lucram cu unul Dwayne. ‎Semănam. Aveam dialogul nostru.
‎„Ce învârți? ‎Dwayne, șmechere! Ce mai zici, vere?”
‎„Eu? Tu ești meseriașul!
‎Mo Gilligan e un adevărat. Păi nu?”
‎Uneori se băgau în vorbă și colegii.
‎„Salut! Nu uitați de mine, de Peter! ‎Îmi place tipul ăsta.”
‎„Taci, Peter! Nu te mai băga!
‎Te băgăm la personal. Să nu mai faci!”
‎Ai prieteni și ai colegi.
‎Iar la mijloc, sus, știți pe cine ai?
‎Îl ai pe șeful de magazin.
‎O să folosesc un cuvânt ‎pe care-l folosesc rar.
‎Toți șefii de magazin sunt niște căcați.
‎Poftim, am spus-o! Nu-mi pasă. Am spus-o.
‎Sunt șefi de magazin în sală?
‎Căcatu' naibii! Taci!
‎Nu, glumesc.
‎Ba nu glumesc. Dă-l naibii!
‎Știți de ce? Fiindcă nu se hotărăsc ‎dacă vă sunt prieteni sau dușmani.
‎Uneori scornesc chestii ‎în afara protocolului de vânzări.
‎Vorbesc cu Dwayne ce o să facem la leafă.
‎Pălăvrăgim, magazinul e gol, ‎sanchi împăturim tricouri.
‎Nu-i nimeni în magazin.
‎„Ce faci sâmbătă? Abia aștept ‎să ies în oraș. Vineri luăm leafa.”
‎Apare șeful, observă că ne simțim bine.
‎„Ia despărțiți-vă voi!
‎Mo, am o rugăminte.
‎Stai în vitrină și fă cu mâna clienților!”
‎„Ce?”
‎După două minte, se dă prieten.
‎În locul unde nu-mi doresc prieteni ‎la serviciu. În camera personalului.
‎Nu vreau prieteni. ‎E săptămâna dinaintea lefei.
‎Îmi aduc de mâncare ‎în caserolele reciclabile chinezești.
‎Nu mi-am primit banii.
‎Într-una am orezul cu mazăre,
‎în alta coada de taur
‎și în a treia salata.
‎Am căștile în urechi.
‎Nu vorbi cu mine! ‎Am o oră. Nu sunt plătit.
‎Nu-mi vorbi! Te rog să mă lași în pace!
‎Dar cine intră ‎și vrea să-mi fie prieten? Șeful.
‎„Ce ai acolo?
‎Miroase extraordinar.
‎Ce e? Ce mănânci acolo, amice? Ce e aia?”
‎„Lua-te-ar dracu' să te ia!”
‎„Deci…
‎Aici am orez și mazăre.”
‎„Am auzit multe despre tipii ăștia, ‎Orez și Mazăre.
‎Măi să fie! Am auzit despre tipii ăștia. ‎Orez și Mazăre. Fenomenal!
‎Dar aia nu pare mazăre.”
‎„Da…”
‎„Aia ce e? N-am mai văzut așa ceva.
‎Ce naiba e?
‎Ce e? Ce naiba e aia?
‎Zi-mi ce e!”
‎„Vrei să-mi lași mâncarea în pace?
‎Asta e tocană de coadă de taur.”
‎„Ce?
‎Poftim? Taur, ce?”
‎„Tocană de coadă de taur.”
‎„Coadă de taur? ‎Stai puțin! Coadă de taur?!
‎N-am văzut niciodată la Waitrose.
‎Coadă de taur?
‎Stai să înțeleg, Ainsley Harriott!
‎Îmi spui…
‎Îmi spui că aia e coada taurului? ‎Asta îmi spui?
‎Asta spui acum?”
‎„Nu, e penisul calului. ‎Nu asculți, în pizda mă-tii?”
‎Regula universală în camera personalului e ‎să nu aduci mâncăruri cu miros puternic.
‎Nu contează cine ești, ‎n-ai voie să împuți camera.
‎E o zonă comună, mâncăm toți aici.
‎Dar unora nu le pasă.
‎Lucram cu o doamnă cumsecade, Yulka. ‎Foarte de treabă.
‎Numai că te încărca cu necazurile ei.
‎„Bună, Yulka! Ce faci?”
‎„Nu prea bine.”
‎„Dar-ar naiba!”
‎„Dar ce ai pățit?”
‎„M-a părăsit bărbatul.”
‎„Aoleu! Îmi pare rău să aud asta.”
‎Acum pe bune, mâncarea ei împuțea camera.
‎Eu eram politicos, dar unii gură-spartă ‎nu țin cont de persoanele din încăpere.
‎Alde Dwayne intra ‎și spunea ce-i trecea prin cap.
‎„La cine e foarfeca?
‎Să-mi bag piciorul!
‎Nu!
‎Pute ca dracu'. Mamă, ce pute!
‎Voi stați la taifas în putoarea asta?
‎Ce scârbos!”
‎Eu mă uit la el: „Alo, Dwayne!”
‎„Yulka are un necaz. A lăsat-o bărbatul.”
‎„Cred și eu, la mâncarea asta împuțită!
‎Și eu o lăsam.”
‎Împute camera personalului.
‎Știm cu toții de ce venim la serviciu: ‎pentru bani.
‎Nu vine nimeni de drag și bucurie.
‎Chiar și eu, la 18 ani, ‎când am încasat prima leafă…
‎Doamne, Doamne!
‎Nu știam ce să scriu în CV. ‎Am mințit, clar.
‎Toți mințim la prima angajare. ‎Nu aveam nicio experiență.
‎„Ai mai lucrat?”
‎„- Da. ‎- Unde?”
‎„La Woolworth.”
‎„Doar acolo?”
‎„Și la Dixons.”
‎Lucrasem în toate magazinele ‎care se închiseseră. Da?
‎Habar n-ai. „Câte ore poți lucra?”
‎„Cinci sute de mii.”
‎Apoi aștepți să fii plătit.
‎Uneori nu mai ai răbdare ‎și verifici la 23:58.
‎La 23:58, joi, verifici online.
‎„Ce? Nu mi-au băgat banii? Ce?
‎Dă-o-ncolo, băi!
‎Mâine fur toate lumânările de la muncă. ‎Nu accept așa ceva!”
‎Uneori te duci la bancomat noaptea.
‎E 01:00 și te duci la bancomat.
‎Te caci pe tine de frică pe stradă.
‎Ții cheile între degete, că nu se știe. ‎Dacă te atacă vreun drogat…
‎Dar ce bucurie simți când ai salariul tău!
‎N-am să uit niciodată.
‎Te duci la bancomat să verifici…
‎Bagi cardul și vezi banii ‎pe care i-ai câștigat singur…
‎Mamă! Parcă s-a întâmplat ‎cu încetinitorul.
‎Știți ce e mișto la…? Mersi.
‎Știți ce e mișto la gluma asta? ‎Unii vă uitați:
‎„Da, boss, ne-am prins, ți-ai luat leafa.
‎Dă mai repede. Derulează, barosane!”
‎Îți iei ceva mișto, că așa se face.
‎Țin minte că eu mi-am luat ‎niște adidași Air Max 95.
‎Înainte li se zicea 110, ‎fiindcă costau 110 lire.
‎Și am mințit-o pe mama.
‎„Ce adidași frumoși!”
‎Și, din senin: „Merg iarna.” Iarna?
‎Locuim în sudul Londrei, nu în Alaska. ‎Ce ți-a venit?
‎„Foarte frumoși.
‎Cât au costat?”
‎„Treizeci de lire.” ‎Iar mamei tot i se par scumpi.
‎„Treizeci de lire?
‎Îți luai niște espadrile bune.”
‎Espadrile? Nu sunt la educație fizică ‎într-a patra. Cine poartă espadrile?
‎Totul e de bază în acest stadiu al vieții, ‎inclusiv portofelul. N-ai portofel fițos.
‎Ai o panaramă cu arici de la Nike, ‎cu care te duci la bar.
‎„Bei ceva? Fac cinste.” Faci zgomot.
‎N-ai carduri bancare, ‎ai cardul de sănătate,
‎cardul de fidelitate al maică-tii, ‎cardul de la bibliotecă…
‎Jaful de fermoar se înțepenește.
‎„Cât? Trei lire? Plătesc eu.”
‎Viața e mișto când ai bani.
‎Cea mai nașpa perioadă a fost ‎între 15 și 17 ani, când eram lefter.
‎Nu puteam să mă angajez. E oribil.
‎Te agiți să faci rost de bani, ‎numai la asta te gândești.
‎De la bunică-ta, de ziua ta. ‎Cauți banii în felicitare.
‎„Hm, niciun ban.
‎Bine, mamaie. Crăpi! Du-te dracu'! ‎Sper să crăpi la noapte!
‎Lua-te-ar moartea cu coasa la noapte!”
‎Niciun ban.
‎„- Primești prin testament. ‎- Da-i-ar în primire la noapte!”
‎Nu-s bani în felicitare.
‎Nu mai știi cum să faci rost de bani.
‎Odată, mama mi-a zis: „Ascultă, Mo.
‎Te duci la magazin. Ține cinci lire!
‎Ia-mi o pungă de orez.
‎Plec devreme la serviciu. ‎Ia-mi niște cereale.
‎Păstrează restul.”
‎Ce? Să păstrez restul?
‎Ce?
‎Să păstrez restul de la cinci lire?
‎Restul de păstrat?
‎Doamne!
‎Atât am auzit. Am uitat ce mai era. ‎„Păstrează restul.”
‎În drum spre magazin: ‎„Păstrează restul. Doamne!”
‎Pot să păstrez restul, să-l țin eu.
‎O să păstrez tot restul ăsta. Păi nu?
‎Intru în magazin, mintea goală.
‎„Așa, ce trebuie să cumpăr?
‎Ce am de cumpărat?
‎Am de cumpărat ceva pentru mine, ‎fiindcă o să păstrez restul.
‎Așa, bine!
‎Iau chestia asta. Cred că asta voia.”
‎Mi-au rămas 2,50 lire.
‎O liră am pus-o deoparte pentru a doua zi.
‎Mai aveam 1,50 de cheltuit pe loc. ‎Știți cât de mult e o liră și jumătate?
‎Mă uitam nepăsător la bunătățile ‎la care jinduiam întotdeauna.
‎„Nu vreau baton Wham. Nici inele de ceapă. ‎Dispari, ciocolată Freddo!”
‎M-am dus la frigider, ‎l-am deschis și știți ce am luat?
‎Un Magnum.
‎Măiculiță, Doamne!
‎Un Magnum. Mi se rupe ce zice lumea, ‎înghețata Magnum e luxul suprem.
‎E învelită într-o țiplă cașto, ‎ambalată în vid.
‎Chiar și felul cum se consumă…
‎M-am dus acasă pe ocolite. ‎Am devorat înghețata.
‎Am început s-o ronțăi dintr-o parte, ‎fiindcă așa se procedează.
‎Cum ronțăi tu dintr-o parte,
‎când o întorci așa,
‎pe partea din stânga se crapă
‎și rămân bucăți de ciocolată ‎lipite de înghețată.
‎Le iei și le mănânci.
‎Și fiți atenți! Pe partea din dreapta ‎mai e o bucată de ciocolată.
‎O dezlipești de pe înghețată ‎și o savurezi.
‎Devorezi înghețata fină, suculentă.
‎Și când zici că s-a terminat, ‎nu s-a terminat. Știți de ce?
‎Fiindcă ai gogoloaie de ciocolată ‎prinse pe băț.
‎Mamă, Doamne!
‎Te bucuri de ele.
‎Sunt așa bune, că ai mânca și bățul.
‎Am ajuns acasă înviorat.
‎„Poftim, mamă! Ți-am adus ce îți trebuia” ‎Mama s-a uitat la mine și a râs.
‎„Bine. Bun.
‎Ești glumeț. Bine.”
‎Mă uit la ea…
‎„Păi da. O să fiu comic într-o zi, deci…
‎Ce e de râs?”
‎Când se enervează, ‎mi-am dat seama că mama începe să râdă.
‎Dar mi s-a părut comic pe moment.
‎Vedeam cum îi sare țandăra.
‎„Bine.
‎Te-am trimis la magazin cu cinci lire, ‎iar tu îmi vii cu asta.
‎Bun, bine. ‎Pasămite mă crezi bătută în cap.
‎Mi-ai adus Rice Krispies, naiba să te ia? ‎Asta îmi spui?
‎Ce ți-am zis să cumperi?
‎Am zis orez și cereale pentru micul dejun, ‎iar tu îmi vii cu Rice Krispies.
‎Stai să te întreb ceva!
‎Am o întrebare.
‎Aseară am marinat puiul, ‎ca să-l mâncăm azi la cină.
‎Cu ce îl mâncam?
‎Uită-te la mine ‎și zi-mi cu ce trebuia să-l mâncăm.”
‎„L-am fi mâncat cu…
‎Rice Krispies?”
‎„Nu vă mint, ‎o să fac pușcărie din cauza voastră.
‎O să înfund pușcăria din cauza voastră, ‎draci de copii.
‎Ce m-ai supărat! M-ai dezamăgit rău.
‎Unde mi-e restul?”
‎„Nu știu unde… Nu știu.
‎Nu știu, mamă. Nu știu unde e.”
‎Acum, când tu ești luat la trei-păzește, ‎cine se bagă în ciorbă?
‎Frățiorii mai mici se bagă în ciorbă.
‎Li se năzare să ceară ‎când mamei nu trebuie să-i ceri nimic.
‎Șmecheria e să-i ceri ‎când vorbește la telefon,
‎nu când e furioasă.
‎Dar frățiorii se înființează țopăind:
‎„Bună, mami! Bună! Mamă!
‎Bună, Rice Krispies! Bună, Peppa! ‎Por să mănânc Rice Krispies?”
‎„Pieriți din ochii mei ‎până nu dau cu voi de pământ!
‎Dispăreți de-aici! ‎Nu vă am la inimă acum. Valea!”
‎Îți alini frățiorul: ‎„Lasă, măi, nu-i nimic! Mama te iubește.”
‎Frățiorul: „Da' n-am făcut nimic!”
‎„Nu trebuia să te bagi. De ce te-ai băgat?
‎Mereu te bagi.”
‎„Voiam și eu niște Rice…
‎Krispies.”
‎„De ce te bagi mereu ca musca în lapte?
‎Ești adoptat, știai? ‎Știai că ești adoptat?”
‎„Ba nu sunt!”
‎Așa li se face frățiorilor. ‎„Ba ești, uite ce degete ai!
‎Nenică, ce degete are! Nu se poate!”
‎„-Noi nu avem degetele așa. ‎- Ba le avem!”
‎La un moment dat m-am mutat.
‎M-am mutat cu prietena. ‎A fost o experiență în sine.
‎Conviețuirea îți pune relația ‎la încercare.
‎Ăștia aflați în perioada de miere, huo!
‎Nu știți ce-i aia relație.
‎Ce, că ați fost în vacanță împreună? ‎Nu vă cunoașteți.
‎Vă cunoașteți când trăiți împreună.
‎De exemplu, decorarea casei…
‎Băieți, nicio șansă să cumpărați ceva!
‎Tipelor le place designul interior. ‎Toate se simt Carol Smillie.
‎Toate v-ați făcut case de vis ‎pe Pinterest.
‎Știți ce își doresc neapărat femeile? ‎Vă zic eu. O bucătărie.
‎Nu orice fel, o bucătărie cu o insulă. ‎Asta își doresc.
‎Da.
‎Uitați la ele: „Da!”
‎Cu blat de marmură? Hait!
‎Când pleci la serviciu dimineața, ele: ‎„Te-ai trezit, iubi? 'Neața! Micul dejun!”
‎Băieți, știți care e unicul vostru rol?
‎Rolul vostru e să duceți gunoiul, atât.
‎Să duceți gunoiul.
‎Mai încerci să-i pasezi ei sarcina.
‎„N-am chef să duc gunoiul. Du-l tu!”
‎„Eu? Să duc eu gunoiul?
‎Nu! Dacă mă omoară careva?”
‎S-o omoare?
‎Cine? Ucigașul de la tomberoane?
‎De asemenea, doamnelor, ‎să nu mai faceți următorul lucru.
‎Seara, după ce ați stat trei ore ‎pe telefon și puneți mobilul jos,
‎trebuie să punem și noi mobilul jos.
‎Nu!
‎Dă-o naibii! Zău așa!
‎Dă-o-ncolo! Știam că te scoli.
‎Hai, sus, omule! Bate palma!
‎Hai, frate! Dă-o naibii!
‎Super aiurea! Se uita fata…
‎El, alături… „Așa crezi, ha? Bine!”
‎Îmi pare rău dacă te-am băgat la apă.
‎Tu jubilai: „Da, vere! De fiecare dată!”
‎Totul se rezumă la comunicare. ‎Comunicarea bună înseamnă o relație bună.
‎Acum toată lumea vrea afară. Abătuți ‎după lockdown, vrem înapoi la normal.
‎Vrem să ieșim prin cluburi, ‎să facem ce ne plece.
‎Nici măcar nu comunicăm. Am prieteni ‎băieți de cartier. Ăștia ies când au chef.
‎Mi-e ciudă pe ei.
‎„Stace, ies afară. Du-te naibii!”
‎Și pleacă. Ies sâmbătă dimineață la 10:00.
‎Mănâncă prăjeli cu tovarășii.
‎La 12:00 se duc la pariuri.
‎Fac un pariu, dar nu mare, de 50 de penny.
‎Un pariu acumulator, ‎pe 20 de echipe câștigătoare într-o zi.
‎Iar o echipă le joacă mereu festa.
‎„Grijania mă-sii! ‎Tottenham Hotspurs! Mereu Tottenham!”
‎Pe urmă se adună la pub ‎și să te ții balamuc!
‎Se văd unul pe altul: „Băi!”
‎Băieții de cartier se jignesc din prima.
‎„Care-i șmenu'? Ce faci, Dino? ‎Ce gras ești, muistule!”
‎Îi trag toți la burtă: „Șunculiță!”
‎Vă zic ceva.
‎Noi, negrii, nu ne jignim. ‎N-ai să vezi așa ceva.
‎Așa, din prima?
‎„Ia zi, ce mai spui?
‎Ești dat naibii cu eczema aia, Tyrone.”
‎„Nu face asta, vere! ‎Nu vorbi de genunchii mei uscați!
‎Să nu mai faci așa, vere!
‎Dau după tine cu o cremă E45. Ia vezi!”
‎Se strâng toți băieții de cartier ‎și beau toți același lucru.
‎„Ce bei? O halbă? Dați-i o halbă, să bea!”
‎Unul nu bea, Little Lee. „Ce bei, Lee?”
‎„Nu mai beau, m-am lăsat de băutură.
‎Merg la întâlnirile AA. Îmi face bine ‎la cap, la sănătate. Am o perioadă nașpa.”
‎„- Ce bei? ‎- Suc de merișoare.”
‎„Suc de merișoare? Ești pe ciclu? ‎Dați-i naibii o halbă!
‎Se smiorcăie aici…
‎Dați-i naibii o halbă!”
‎S-a strâns gașca. Se distrează de minune.
‎Se relaxează.
‎Mulți fac munci fizice, ‎lucrează pe șantier, poate-s tâmplari…
‎Îi știți care sunt.
‎Au servicii stresante. Acum se relaxează.
‎Sunt indivizi super ocupați,
‎mereu prinși în trafic, ‎luându-se în gură cu bicicliștii.
‎„Dă-te de pe drum, că-ți rup picioarele!”
‎Îmi plac bicicliștii din clasa de mijloc. ‎Ăștia nu înjură.
‎„Ce ar fi să închizi gura?”
‎„- Pliscul mic, că-ți rup picioarele! ‎- Ba nu, că te filmez.”
‎Te surprinde pe cameră, băiete.
‎„Te filmez!
‎Lasă-mă în pace!”
‎„Ai noroc cu camera aia, ‎că-ți rupeam ciolanele.”
‎Mi se pare mie? N-are cum.
‎Vedeți și voi bicicliștii ăia aroganți ‎care se bagă în față la semafor?
‎Nu pun piciorul jos, ‎fac echilibristică pe bicicletă.
‎Pe roată.
‎Așteaptă să se facă verde. Sictir!
‎Se face 18:00. ‎Băieții sunt ieșiți de la 10:00.
‎Îl cam lasă forțele. Își pune problema ‎dacă să se ducă acasă.
‎„Șefu', cred că mă retrag. Sunt praf.
‎Trebuie s-o las mai moale, ‎să încetinesc ritmul vieții.
‎Să mai stau și cu piticul meu, cu Archie.
‎Are abia șase ani, dar ascultă la mine, ‎o să joace la Chelsea.
‎E mare chestie.
‎Mă duc acasă, să mai stau și cu nevasta.
‎Da, cred că plec. Gata pe ziua de azi!”
‎Nu se lasă rugați. „Ce? Da, beau o bere.”
‎Se apucă să vorbească ‎cu toată lumea din club.
‎Cu ochii cât cepele. Eu și trei negri ‎văzându-ne de ale noastre.
‎„Hai salut! Nu ne cunoaștem. ‎Sunt un tip normal.
‎Nu înțeleg ce se întâmplă.
‎Nu mă cunoașteți. ‎Noapte bună! Nu vă cunosc.
‎Vă iubesc. Aveți grijă!”
‎Și te pupă!
‎Te pupă fără niciun motiv.
‎Le spun prietenilor mei băieți de cartier: ‎„Voi faceți iureș când ieșiți în oraș.”
‎„- Cum e o seară top? ‎- Păi îți zic.”
‎„E când se lasă cu cafteală.”
‎„Ce? Când iese cu bătaie?”
‎„Da, îmi place să sar la bătaie.”
‎De-asta îmi plac băieții de cartier. ‎Când se bat, nu stau la discuție.
‎„Ce? Vrei bătaie?”
‎Și-ți trag un cap.
‎Îți trag un cap și gata bătaia!
‎Tracy se ia de el: ‎„Lasă-l! Mereu te bați.
‎Potolește-te! Lua-te-ar naiba, Dave!”
‎„Taci și treci în taxi! Gura!”
‎Și gata bătaia!
‎Luni-dimineață, pe șantier, ‎exagerează bătaia.
‎Băieții de cartier îți povestesc ‎niște bătăi fabuloase.
‎„Și vine la mine un găozar de 2,15 cm, ‎o namilă ca Anthony Joshua.
‎Vine la mine.
‎Lansase croșeul. M-am ferit ca în Matrix.
‎«Băi, javră!» M-am ridicat.
‎Zbang! I-am tras un cap. Jur!
‎Jur pe mormântul bunică-mii.
‎Jur că i-a căzut nasul, fără gargară.
‎Little Lee făcea picurele cu el.
‎I-a căzut nasul. ‎Jur pe mormântul bunică-mii. N-aș minți.”
‎Nouă, negrilor, nu ne place să ne batem. ‎Ați văzut cum începe bătaia la noi.
‎E unul care îi întreabă pe toți, mai puțin ‎pe ăla cu care se bate: „Ăsta e nebun?”
‎„Vorbiți cu ăsta, că mă enervez.
‎Cine e ăsta? Vorbiți cu el acum!
‎Ăsta știe cine sunt eu?”
‎Se bagă și Chantal, că îi știe pe amândoi.
‎„De ce trebuie ‎să vă luați mereu la bătaie?
‎Ne stricați mereu seara cu bătaia voastră.
‎Sunteți nasoli. Lăsați-o dracu'!”
‎Dar se bagă și ea. Îți susține omul.
‎Ați văzut-o după bătaie. ‎Și-a pierdut un pantof.
‎„Unde mi-e telefonul?
‎Îmi trebuie telefonul. ‎Nu-mi găsesc telefonul.
‎Cu o țâță pe afară.
‎Îmi trebuie telefonul.
‎Ce e? La ce te uiți? Ce vrei?
‎Ce?”
‎Vorbește cu accent jamaican.
‎„La ce te uiți? Pot să fiu rea, să știi!
‎Ce e?”
‎Bărbații: „Mă uit la țâța aia. ‎De ce să mint? Mă uit la țâță.”
‎„- Tu te uiți la țâță? ‎- Mă uit la țâță.”
‎E mereu unul excitat: ‎„Aș suge țâța aia.”
‎Nici mie nu-mi place să mă bat.
‎N-am fost niciodată bătăuș. ‎Merg pe apărare.
‎Găsesc metode ‎să mă feresc în orice conflict.
‎Eu am încheieturile subțiri.
‎Asta mă pune în pericol. ‎Dacă mă înhață careva de ele, adio!
‎Știți ce fac? ‎Mă dau cu cremă pe mâini în fiecare zi.
‎Dacă mă apucă vreunul, îmi trag mâna: ‎„Pleacă dracu' de-aici!
‎Nu pune laba pe încheieturile astea fine! ‎Fă pași, coane!”
‎Cum îndrăznești?”
‎Dar nici înainte nu-mi plăcea să mă bat.
‎Conflictele se soluționau prin concursuri ‎de rap la clubul tineretului.
‎Așa ne spuneau mentorii: ‎„Nu vă bateți! Scuipați pe microfon!”
‎Așa că ne înjuram de mamă ‎la clubul tineretului.
‎Să vă povestesc ‎ce făceam la clubul tineretului.
‎Împart camera în două.
‎Voi sunteți stânga.
‎Vă dau cuvântul de luptă. ‎Cuvântul e „bine”.
‎Să încercăm! Acum!
‎Unu, doi, trei!
‎Bine!
‎Bun, nu-i rău.
‎Ce voce groasă ai, omule!
‎„Bine!”
‎Bun! Acum cei din dreapta. ‎Voi sunteți dreapta.
‎Toți cei din dreapta, ‎cuvântul vostru va fi „dobitoci”. Bine?
‎Bun, excelent! Uite-i cum vorbesc!
‎„E în ordine, nu-i nevoie să exersăm. ‎Știu cuvântul ăsta pe de rost.”
‎În regulă.
‎DJ, pornește banda, te rog!
‎Bine.
‎Când arăt spre voi, e rândul vostru. ‎Întâi stânga.
‎Bine ‎Vorbesc cu stânga
‎- Toată lumea zice… ‎- Bine!
‎Vorbesc cu stânga
‎- Toată lumea zice… ‎- Bine!
‎Vorbesc cu dreapta
‎- Zicem stângii… ‎- Dobitoci!
‎Vorbesc cu dreapta ‎Zicem stângii…
‎Dobitoci!
‎Dreapta așteaptă de-o viață
‎să zică acum „dobitoci”.
‎Uite la pramatiile astea din mijloc! ‎„Cred că trec de partea asta.”
‎Ăștia din stânga fac spume.
‎„Ne dai alt cuvânt?”
‎Bine, vă dau un cuvânt mai bun ‎celor din partea stângă.
‎Noul cuvânt e
‎„labagii”. Vă convine?
‎- Da. ‎- Da?
‎Trebuie spus cu sete. ‎Puneți suflet, faceți și gestul cu mâna.
‎Cum merge în dreapta?
‎Cică: „Bine, avem 1-0.”
‎Cei din dreapta, primiți upgrade.
‎Cuvântul în dreapta va fi
‎„găozari”.
‎Doamne, Doamne!
‎Bine. DJ, pornește banda, te rog!
‎Vorbesc cu stânga ‎Zicem dreptei…
‎Labagii!
‎Vorbesc cu stânga ‎Zicem dreptei…
‎Labagii!
‎Vorbesc cu dreapta ‎Le zicem…
‎Găozari!
‎Nu.
‎Le-ați văzut buzele? ‎Toată lumea din dreapta strângea din buze.
‎Unii erau gata să explodeze.
‎Sexagenara Barbara de colo: „Găozari!”
‎„Zi-le-o! Nici nu intră la timp.”
‎Cei din stânga, măi! Bine.
‎Acum o să fac așa… O să fiu drept.
‎E vreun cuvânt pe care îl vreți cu toții? ‎Vreți vreun cuvânt?
‎Sărăcie?
‎V-ați trezit. Mersi că ați venit, ‎ăștia din stânga! În sfârșit!
‎Pramatiile de la mijloc: ‎„Cred că trec de partea asta.”
‎Bine, voi ziceți „sărăcii”.
‎Bine, mișto!
‎Cum e, dreapta? Vă descurcați grozav.
‎Acum sunteți la nivelul trei.
‎O să vă spun cuvântul.
‎O să umblu în seif.
‎Mergem pe super vintage.
‎Doamne!
‎Știți ce cuvânt ai, dreapta? Doamne!
‎Ați dat lovitura. Știți ce cuvânt aveți?
‎„În cur pe mă-ta!”
‎Doamne!
‎Răbdarea e o virtute.
‎Asta e.
‎Doamne!
‎„Sărăcii” contra „În cur pe mă-ta”.
‎Doamne!
‎DJ, pornește banda ultima dată.
‎Bine.
‎Vorbesc cu stânga
‎- Zicem dreptei… ‎- Sărăcii!
‎Vorbesc cu stânga ‎Zicem dreptei
‎Sărăcii!
‎Vorbesc cu dreapta ‎Le zicem…
‎În cur pe mă-ta!
‎Ăsta s-a ridicat în picioare ‎de parcă a fost ideea lui.
‎Nu știu cum am ajuns aici. ‎Ce vreau să spun e că
‎dacă vreți să ieșiți, băieți, ieșiți.
‎Lăsați faza ‎cu amnezia aleatorie de joi seară.
‎Ești acasă cu doamna ta: „Apropo, iubire,
‎tocmai mi-am dat seama.
‎Sâmbătă ies în oraș.
‎Da.”
‎Pe doamnă o apucă toți dracii.
‎„Drăguț! Mișto de tine! Bine.
‎Excelent! Nu mi-ai zis nimic.”
‎Pe urmă ne prefacem că nu vrem să ieșim.
‎„Sincer, nici nu știu dacă vreau să ies.
‎Nu m-am hotărât.”
‎Doamna te va pune la încercare.
‎„Nu știu dacă vreau să mă duc.”
‎„Păi stai cu mine.
‎Comandăm de la chinezi ‎și vedem ‎Totul despre sex.”
‎„Probabil va trebui totuși ‎să merg, iubire. Da…”
‎Vine sâmbătă și nu-ți mai încapi în piele.
‎Nu-i așa, băieți? Ești la duș.
‎Cântă muzica în chiuvetă, ‎să vibreze cu ecou.
‎Te uiți în oglindă, încântat ‎de propria persoană: „Ești blană, omule.”
‎Și oglinda răspunde: „Ba tu ești, omule!”
‎Doamna turbează. ‎Stă pe canapea, dată cu cremă pe față.
‎„Ești blană.”
‎Turbează.
‎Ești gata să pleci.
‎„Da, ești afară?
‎Aduc eu limonada pentru stropeală.”
‎Din senin: „Nu iei nicio limonadă. ‎E a mea. Voiam s-o beau singură diseară.”
‎„Iubire, e în frigider ‎de patru săptămâni.”
‎„Da, și o s-o beau singură, ‎fiindcă n-o să fii aici.”
‎Băieți, când consoarta se simte așa, ‎luați-o din loc! Mergeți și distrați-vă!
‎Dar voi ce faceți? ‎Vreți să vedeți ce are, să anchetați.
‎„Iubire, ce ai? ‎Mi se pare că ești în toane proaste.
‎Ce ai pățit? Eu ies afară. Ce ai?”
‎„Nimic, mă simt foarte bine. ‎Mă distrez de minune singură.”
‎„Văd că nu te simți bine. ‎Te întreb ce ai.”
‎„Auzi, dar de ce urli la mine, mă rog?
‎De ce urli?”
‎Tu nu știi dacă urli sau nu. ‎„Ce? Urlam? Nu urlam.
‎Ce-ți veni că urlu?
‎Iubire, nu pari în apele tale.
‎Eu ies afară cu prietenii, ‎iar tu parcă ai draci.”
‎„Cum adică nu sunt în apele mele ‎și tu ieși?
‎Ia nu-mi pune vălul pe ochi! De ce…?
‎Ce faci tu se cheamă ‎gaslighting. ‎Asta faci.”
‎Doamnelor, de unde ați scos cuvântul ăsta?
‎Gaslighting.‎ Bărbații nu-l cunosc.
‎„Gaslighting? ‎Aprinderea gazului?
‎Stai! Iei foc dacă aprind gazul ăsta?
‎Nu mă prind. Lucrez la British Gas?
‎De ce să aprind gazul? Nu pricep.”
‎Apoi voi, tipele, dați în noi ‎cu o propoziție care vă place la nebunie.
‎Propoziția asta e pierzania bărbatului ‎de veacuri.
‎Știți propoziția.
‎„Știi ceva? Fă ce vrei!
‎Fă ce te taie capul.
‎Nu-mi pasă. Fă ce vrei tu.”
‎Băieți, nu faceți ce vreți! E o capcană. ‎Nu faceți ce vă taie capul!
‎Ieși cu băieții!
‎Știți cum e cu băieții.
‎E altă energie, mai ales în club.
‎Zece tipi la o masă. Toți sunt șmecheri.
‎Îi vezi la masă, toți șmecheri.
‎Cântă muzica în club.
‎Băieții se trag în poză.
‎„Haideți la poză!”
‎Toți se pozează ca niște duri.
‎Tim lucrează cu copiii. E profesor.
‎Dar când e cu băieții ‎se pozează ca un dur.
‎I-ai văzut pozele pe Instagram.
‎Cu legenda: „Banii-s durerea ‎de la care a pornit.” Ce aberezi acolo?
‎Unul singur din gașcă se distrează.
‎Întotdeauna e și unul încordat.
‎Un prieten încordat, agitat.
‎„Îl știi pe ăsta, frate? ‎Ți-l pocnesc în meclă.”
‎„Ce? De ce să-i tragi la meclă?
‎Ăla e chelnerul, băi! Ce-ți cășună?”
‎Unul singur dansează.
‎Dar dansează ca pe TikTok mai nou. ‎I-ați văzut.
‎Se distrează prea tare. ‎Se atacă partenerii: „Termină, mă!”
‎Ce urmează? ‎Partenerii bagă poveste pe Instagram.
‎Știți cum e, că vă uitați.
‎Toți partenerii: „Ce vorbești, frățică? ‎Adăugăm la poveste!”
‎„Distracție maximă!”
‎Și, în culmea distracției,
‎consoarta îți trimite un mesaj-dizertație.
‎Nu-i așa, băieți?
‎E așa lung, că scrie „Afișați mai mult”.
‎Uite la astea cum bat din palme: ‎„Da, așa facem. Le stricăm cheful.”
‎Fiindcă ne apucă toate pandaliile.
‎Stăm acolo, gândindu-ne la viață: ‎„Nu se mai poate așa. Nu.
‎De ce mi-ai face așa ceva mie?
‎Nu, frate! Mie?
‎Știi ce bengos sunt la ‎FIFA ‎și îmi faci mie așa ceva?
‎Nu, frate!”
‎Ți-ai luat 20 de ‎nuggets‎ de la McDonald's ‎și turbezi.
‎„Mi-a pierit pofta. Turbez.”
‎Știți ce urmează?
‎Băgați cheia în ușă și brusc
‎consoartele se transformă ‎în actrițe de Hollywood.
‎Sunteți treze, ‎dar când auziți cheia în broască…
‎„Iubire!
‎Iubire!
‎Iubire, dormi?”
‎„Da, dormeam.
‎Cât e ceasul? E 03:00?
‎Te-ai distrat?”
‎„Da, m-am distrat. ‎Voiam să vorbesc cu tine.
‎Știu că e cam târziu, ‎dar vreau să-mi spun păsul.”
‎„Bine, e cam târziu, dar…
‎Bine, spune ce ai de zis. Ce e?
‎Ce e?”
‎„Deci, în fond, știi tu, ‎normal, cum ar veni,
‎mi-am luat ceva de mâncare după petrecere
‎și mă gândeam în sinea mea cum mă simt.”
‎„Poftim, ce ai zis?”
‎„Că mă gândeam în sinea mea.”
‎„Nu, înainte.”
‎„Că mi-am luat ceva de mâncare ‎înainte să vin, deci…”
‎„Da, bine, da. Zi acolo!”
‎„În fond, da, simt că într-o relație,
‎dacă vreau să ies, ‎ar trebui să pot să ies când vreau,
‎la urma urmei ‎să fiu liber să fac ce vreau.”
‎„În regulă. Pot să te întrerup?
‎Mă scuzi că te întrerup o clipă.
‎La urma urmei, nu-mi pasă.
‎Vrei să ieși cu prietenii? Ei, și? ‎Nu mă deranjează.
‎Ce mă deranjează e amnezia ‎care te pălește,
‎vezi, doamne, nu știai că ieși.
‎Ești bărbat în toată firea ‎și joi nu știi că ieși sâmbătă?
‎Nu sunt bătută în cap, înțelegi?
‎Adică nu-mi pasă dacă ieși.
‎Fiindcă, na.
‎Știi? Mi se fâlfâie. Pricepi ce zic?
‎Trebuie să vorbim în cuplu.
‎Să ne înțelegem, fiindcă nu ne înțelegem.
‎Nu vreau conflicte și să… Știi?
‎La urma urmei… Ai sos dulce-acrișor?
‎Bine.”
‎Femeile îți gâdilă imediat amorul propriu.
‎„Acum pe bune…
‎Ți vedeau mișto mușchii azi.
‎Nu-mi place când ieși arătând beton, ‎fiindcă știi ce faci.
‎Mint? Știi ce faci. Ce faci?”
‎„Hai, măi, că nu fac nimic.
‎Ce prostuță e și asta.”
‎„Hai, pupă-mă! Te iubesc.
‎Bine, noapte bună! Te iubesc.”
‎Băieți, vă băgați în pat cu alt sentiment.
‎„I-am arătat eu ei!
‎Bine.
‎Auzi, iubire?
‎Dormi, iubire?”
‎„Da, dorm.”
‎Sex după alcool și ‎nuggets…
‎Jos pălăria, doamnelor! ‎Voi ieșiți când vreți. Nu cereți voie.
‎„Am plecat în Ibiza. ‎Pe weekendul viitor!” Bum, ați plecat!
‎Nu vă pasă, nu cereți voie nimănui.
‎Ați plecat.
‎Și felul în care vă distrați s-a schimbat.
‎Nu mai ieșiți seara.
‎Noua găselniță sunt brunch-urile.
‎Doamne!
‎Ce vă mai place brunch-ul!
‎Doamnă, ați fost la vreun brunch?
‎Ia uitați-le! ‎„Dacă am fost? Mă duc și mâine.”
‎Vă topiți după brunch.
‎Băieți, nu știu dacă înțelegeți cum e.
‎La brunch merg 15 fete. ‎Toate își fac planuri.
‎Dar și grupurile de fete… ‎Fetelor, știți cum e. Sunteți 15.
‎Dar sunteți prietene bune ‎doar cu două sau trei dintre ele.
‎Restul sunt prietenele altor fete,
‎dar trebuie să fiți multe ‎ca să obțineți o masă bună.
‎Cu una aveți ceva de împărțit ‎de acum patru ani.
‎Tipa habar n-are. ‎I-ai plătit taxiul acum patru ani.
‎De câte ori o vezi, scrâșnești din dinți: ‎„Bună, Sarah! Văd că ai ajuns cu bine.”
‎„Ce japiță! Nu-mi place de ea.”
‎„- Sunt patru lire. ‎- E vorba de principiu.”
‎Băieți, aflați că la brunch, pentru tipe, ‎contează pozele. O iau razna cu pozele.
‎Adoptați posturi dubioase.
‎Care-i faza când stați ‎cu un picior în spate, așa?
‎Execuți o lovitură liberă, ‎Cristiano Ronaldo?
‎Dar fetele o iau razna cu pozele. ‎„Iubita, fă-mi o poză!” O iau razna.
‎Există o funcție a camerei pe iPhone. ‎Ții apăsat și face 10.000 de poze odată.
‎„Mișcă-te în lumină!” Și o vezi…
‎În taxi, tu și prietena ta căutați Poza ‎printre cele zece mii de poze.
‎O găsiți, o decupați, îi aplicați ‎un filtru cald intens, o postați.
‎Vă întâlniți și cu celelalte.
‎Vă vorbiți. „Să nu intrați fără mine! ‎Așteptați-mă!” Vă strângeți toate.
‎„Bună! Ce faci, iubita?”
‎„Bună, păpușa! Te iubesc. Bună! Ce faci?”
‎”Sarah, jigodie.”
‎„Hiya! ‎Bună! Ce faci, drăguță?”
‎„Hiya!”
‎Doamnelor le place‎ „hiya”. ‎Băieți, noi nu avem voie să salutăm așa.
‎Nu avem tonul vocal ‎potrivit pentru‎ „hiya”.
‎Vă imaginați cu băieții?
‎„Hai noroc, Gary! ‎Hiya!”
‎Sunt toate fetele acolo, 15 fete la masă.
‎Vă îmbătați și pozele se schimbă.
‎„Fetelor, haideți să facem un Boomerang!”
‎De ce, când vă pozați cu efect Boomerang, ‎faceți ce o să facă efectul?
‎„Faceți ceva pentru Boomerang! ‎Unu, doi, trei!”
‎Unele fete nu sunt gata pentru Boomerang. ‎Sunt undeva în fundal.
‎„Ce urâtă sunt! N-o posta!”
‎„O postez. Am postat-o. E pe Instagram.”
‎Beți și sunteți tot mai euforice.
‎V-ați îmbătat.
‎Știți ce se întâmplă?
‎Când vă îmbătați, ‎deveniți foarte agasante.
‎Voi băgați de seamă? Nu cred.
‎Deveniți agasante rău.
‎Și ce vă vine să faceți când sunteți bete ‎și agasante și vă apucă euforia?
‎Ce vă vine? Să vă sporiți euforia? ‎Nu. Vă trăsnește să ne sunați pe noi.
‎După-amiază. Lasă-mă în pace!
‎Mă joc ‎Call of Duty,‎ lasă-mă-n pace!
‎Mă joc‎ Call of Duty ‎după-amiază. ‎Dă-mi pace!
‎Vă spun sincer, când noi ieșim cu băieții, ‎nu vrem să vedem ce faceți voi.
‎Nu vrem. Știți cum e. ‎Dai să suni: „Îmi sun femeia.”
‎„Frate, stai cuminte!
‎O să ne strice cheful, ‎o să te cheme acasă.”
‎„Bine, nu sun.”
‎Mă joc ‎Call of Duty ‎cu prietenii ‎după-amiază, online,
‎cu oameni din toată lumea,
‎iar tu mă suni de la brunch,
‎beată și agasantă?
‎„Alo?
‎Alo?
‎Alo, vorbesc cu țâcă, mânca-l-aș de bucă?
‎Alo?
‎„Iubire, mă joc ‎Call of Duty.
‎Ce este?”
‎„Vai, te joci ‎Call of Duty! ‎Bine.
‎Vai, sunt soldat!
‎Bine.
‎Soldat.
‎Și ce faci? Ce se întâmplă ‎în jocul ăsta, ‎Call of Duty?
‎Ce se întâmplă în chestia asta?”
‎„Iubire, chiar nu pot să vorbesc acum. ‎Intrăm în gulag.
‎Nu pot să mă întind la vorbă.”
‎„Eu zic să-l dai dracului de gulag.
‎Fii atent ce îți spun, așa.
‎Eu sunt la brunch, așa.
‎Așa.
‎Nu, prosecco mă face să râgâi. ‎Știi asta, Chanice.
‎Ascultă, așa.
‎Sunt aici, așa.
‎Și n-o să te mint, sunt puțin beată, așa.
‎Și știi ceva? Așa.
‎Da!
‎E Dom Perrier.
‎Pot să-ți zic ceva? ‎Sunt puțin beată și știi ceva?
‎Am chef de rele, știi?
‎Ce spui, ‎Call of Duty?
‎Ce spui? O să intri prin dos?
‎Așa o să faci?”
‎„Iubire, pot să te sun mai târziu? ‎Începe jocul. Intru în gulag.”
‎„Te joci ‎Call of Duty, ‎ha?
‎Bine, măi țâcă. Bine.
‎Stai să vezi bambiliciul!” ‎Închide telefonul!
‎„Prostul naibii!
‎Ce prost!”
‎Pe urmă sunteți bete.
‎Bete, să n-am parte!
‎Încă puțin ‎și începeți să vă dați în stambă.
‎Auziți acel cântec care vă face ‎să vă pierdeți mințile și inhibițiile.
‎„Măi să fie!
‎E cântecul meu.
‎Stai să mă descalț! Doamne!
‎Doamne!
‎„Nu, nu mă încurajați!
‎Încurajați-mă!
‎Nu, nu pot.
‎Vai, nu pot! Sunt beată criță.
‎Aoleu, nu mă filma! ‎Nu, filmează-mă în secret, da?
‎Vai, nu pot!
‎Vai! Bine, hai!
‎Da!”
‎Toate fetele îi trag palme peste fund.
‎„Așa, gagici!”
‎Am zis: „Așa gagici.”
‎„- Urcă-te pe masă! ‎- Da.”
‎Vine patronul: „Nu!
‎Dă-te jos imediat de pe masă! ‎Dă-te naibii jos!
‎Ne pierdem licența. Jos!
‎„Cum adică să mă dau jos? ‎La cât am cheltuit, să mă dau jos?
‎Știi ceva? În cur pe mă-ta, găozarule!”
‎Ascultați, când eu zic „în cur pe”, ‎voi ziceți „mă-ta”.
‎- În cur pe… ‎- Mă-ta!
‎Când zic „în cur pe”, ziceți „mă-ta”.
‎- În cur pe… ‎- Mă-ta!
‎Londra, mersi că ai venit!
‎Mulțumesc mult!
‎Vă sunt recunoscător. Mulțumesc!
‎Mi-a plăcut mult spectacolul. ‎Mulțumesc din suflet!
‎Mulțumesc.
‎Subtitrarea: Steliana Palade