Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МО ҐІЛЛІҐАН
У житті є дещо більше!
Пані та панове, прошу вітати на сцені
Мо Ґілліґана!
Коли я кажу «Мо», ви кажете «Ґілліґан»!
-Мо! -Ґілліґан!
Коли я кажу «Мо», ви кажете «Ґілліґан»!
-Мо! -Ґілліґан!
Охолоньте, будь ласка, охолоньте. Сідайте!
Так! Це було фантастично. Я почувався репером.
Чорт. Фантастично.
Приємно проводити стенд-ап. Завжди кажу, стенд-ап — перше кохання.
Займаюся ТБ і всім таким, і я люблю це робити. І не уявляв…
Гадаю, більшість людей стежили за мною, особливо завдяки відео.
«Джулі! Візьми пару банок».
Дехто з вас: «Так, для цього я й прийшов. Продовжуй.
Продовжуй».
Знаєте, що цікаве в цих відео? Я знімав їх три-чотири роки тому,
та я завжди готовий.
Кілька тижнів тому сильно болів живіт.
Мій шлунок стискався.
Знаєте, коли ви в туалеті й з вас усе вилітає?
Вас дратує все, коли ви на унітазі, наче:
«Зніми цю кляту шкарпетку!»
Зі спазмами довелося їхати до лікарні, було погано.
Один хлопець каже: «Йоу! Пару банок!» У цю мить відчаю я подумав:
«Джулі, підштовхни тестер крові».
Я був готовий, народ.
Іноді люди розповідають мені щось, про що я зовсім забув.
Я був у зоомагазині, купував щось для собаки.
Хлопчак дивиться на мене, а я — на нього й думаю:
«На що, у біса, витріщився?»
І зненацька малий каже:
«Свинка Пеппа, чорна свинка Пеппа».
Я думаю: «Що за чотирирічний расист?
Я дам тобі ногою в пику, Олівере».
Тоді я: «Чорт, добре, "Нетфлікс". Вибач. Вставай, Олівере.
Вставай. Припини плакати».
Навіть ТБ, я займаюся цим тепер, займаюся шоубізнесом на ТБ.
Так вони це називають, «шоубізнес».
Немає схожого бізнесу на шоубізнес, і, чесно, я ще зелений у цьому.
Іноді я гублюся.
Кажу вам, іноді я гублюся. Недавно знімався в «The Big Breakfast».
Уявляєте? Я, «The Big Breakfast».
Вони кажуть: «Мо, ідемо на перерву».
Вони сказали: «Мо, ідемо на перерву».
Хтось у вусі: «Перерва».
Я думаю: «Побачимося після перерви». Я якраз збирався
зробити пістолет пальцями, так,
у «Breakfast»… Це найкрутіший пістолет з усіх пістолетів з пальців.
А в моєму ще й магазин збільшений.
Так?
Я подумав: «Не може бути. Мені кінець».
Уже уявляєте заголовки, де я так дивлюся на ТБ?
Заголовок: «Мо Ґілліґан, друг Рахіма Стерлінга й Стормзі,
стріляє в британську публіку».
З безпричинним фото Саки. Він навіть нічого не зробив.
Сака зовсім нічого не зробив.
Свідчення свідків:
«Я їв свої пластівці, а він вистрілив у мене.
Вистрілив». З бандажем на шиї. «Вистрілив».
Мені подобається займатися ТБ.
Мене підбирає шофер зі словами: «Вітаю, пане». Відчиняє двері.
Це божевілля. А я в худі й спортивних штанах.
Тоді їду туди.
У мене на дверях моє ім'я, це мої двері з моїм іменем.
Заходжу, іноді отримую дарунки.
Зазирнув і кажу: «Ой, чорт забирай!
Наче Різдво». Так, щоразу.
Це правда, я отримую подарунки.
Заходжу, а там квіти.
Потайки думаю: «Ніхто не помер. До біса ці квіти». Так?
Та бувають і гарні дарунки. На преміальних шоу преміальні дарунки.
Можна навіть свічечку отримати, ага.
Не будь-яку, а від «Джо Мелоун».
Так. Еге ж.
Ага, аромат гранату, ти знаєш, хто ти. Ну ж бо.
Та перед тим, як ти вийдеш на ТБ, вони розпитують тебе.
Вони дзвонять за тиждень і випитують, що буде на шоу, які плани.
Звісно, на ТБ усе може змінитися в останню мить.
Тож продюсер забігає в мою гардеробну, не стукає, а просто влітає.
«Гей, як справи, Мо?
Я — великий фанат.
"Джудіт, візьми пиво", обожнюю все це.
Отже, ми щойно змінили шоу в останню мить.
Вам точно сподобається.
Ми орендували костюм.
Коштує десь десять штук, але зацініть.
Це не простий костюм, так?
Це куряче вбрання, так?
Ми вирішили, що вдягнемо вас
у костюм курки, гаразд?
І ми знаємо, що ви зі спільноти чорних,
займіться граймом.
І є ця пісня "Ко-ко", тож ми вирішили зробити ремікс.
"Я не ко-ко, це не я" й усе таке.
У вас чудово вийде. Усі очманіють.
Знаю, любите "Нандос", до зустрічі». Бум.
Він пішов, так?
У цю мить, народ, я починаю скаженіти.
Думаю: «Що? "Ко-ко"?
До біса, я не співатиму "Ко-ко"». Так?
«До біса "Ко-ко" й до біса ці квіти». Так?
«І свічку до біса».
Я в гніві.
«"Ко-ко" в костюмі курки? Я?»
Коли таке трапляється,
у мене є двоє людей, яких я називаю «фіксиками».
Одна людина — моя мама, але вона не знається на шоубізнесі.
Я кажу: «Мамо, можеш повірити?
Хочуть, щоб я заспівав "Ко-ко" в костюмі курки».
Мама каже: «О!
Тобі заплатять?»
Я запитую: «Що? Річ не в цьому.
Вони хочуть, щоб я співав "Ко-ко" в костюмі курки».
«Якщо тобі заплатять, я матиму нову кухню».
Якого біса, вибачте, що?
Єдина, хто справді знається на шоубізнесі — це моя менеджерка, Поллі.
Я з Поллі від самого початку, ще до будь-якого успіху.
Дозвольте розповісти про Поллі. Поллі, так, це леді,
яка якось сама переїхала до Пекхема.
Так. Не думаю, що ви второпали.
Вона переїхала до Пекхема за власним бажанням якось.
Чоловіки постійно підбивали клинці:
«Йоу, як справи?» Поллі не терпіла цього:
«Замовкни, недомірку».
Вона не терпітиме нічого. Тому я знаю, що вона завжди виручить.
Коли є такі ситуації, і я маю подзвонити Поллі, ось що трапляється:
«Привіт, Поллі?
Так, ні, усе добре.
Так, вони вручили подарунок. Так, мені дали свічку.
Так, наче трохи надламана збоку.
Але я не хочу набридати тобі.
Вони хочуть зняти нову частину шоу, про яку ще не згадували.
Вони хочуть нарядити мене в костюм курки
і, так, щоб я танцював і все таке.
Вони також сказали про грайм,
і чоловік сказав, що я люблю "Нандос" і все таке.
Це те, про що я й думав, так. Це расизм. Це точно расизм.
Так. Добре.
Гаразд, залишу це тобі. Добре, залишу це тобі».
А потім минає десять хвилин. Через п'ять хвилин почнеться шоу.
Тоді я чую стук у двері,
найввічливіший стук у світі від продюсера, який увірвався, так?
«Мо?
Мо?
Можна ввійти?
-"Можна"?
Звісно. Заходь, Олівере Твіст. Чого вам?
Чим можу допомогти?
-Узагалі-то, ми більше не робимо "Ко-ко".
Ми не робимо цього. Просто не хочемо сьогодні».
Тепер я маю прикидатися шокованим, наче це не я щойно скасував це, так?
«Справді?
Боже мій.
Не може бути.
Боже.
Ви цілком скасовуєте "Ко-ко"?
Боже.
Я з нетерпінням чекав на курячі лапки
й сканкінг, і…
Чорт, чоловіче.
Але що робити? Костюм коштував десять штук.
-Так, вони хочуть, щоб я заспівав "Ко-ко", так.
Хочуть, щоб я одягнув костюм курки. Уявляєте?
-Боже, це божевілля.
Ну, побачимося на майданчику.
Відсмокчи мамі. Бережися. Мир».
Про…
«Ко-ко».
Аж ніяк. Хочу БАФТА. Я не співатиму «Ко-ко» найближчим часом.
Так, годі, чоловіче.
Ви від самого початку стежили за моєю подорожжю.
Життя не завжди було шоубізнесом.
Бували часи, коли я був бідним.
Тобто дуже бідним.
Знаєте, коли ви настільки бідні, що молитеся?
Ви навіть не вірянин,
починаєте молитися, навіть не вміючи.
«Так…
Не знаю, хто там нагорі, Буддо, хто-небудь, слухайте.
Благаю вас, будь ласка.
Якщо є спосіб, щоб ти, Отче,
пішов долиною смертної темряви
й знайшов для мене якийсь знак грошей…».
Навіть коли ти ведеш переговори з Господом,
так… Це не має сенсу.
«Якщо знайдеш мені знак грошей,
обіцяю, я більше ніколи не лаятимуся».
Що?
Дуже бідний.
Довелося працювати в роздрібній торгівлі.
Усім кажу, це треба спробувати.
Це посвята у вашому житті.
Так? Усі мають спробувати попрацювати в торгівлі.
Моя перша робота насправді була в «Джо Мелоун».
Я працював у Вестфілді в день відкриття.
У день відкриття в Шепердс Буш, так?
Так це звуть у Західному Лондоні.
«Ходімо в Шепердс Буш. Ходімо».
Люди з Західного Лондона не називають це так.
Люди з району кажуть: «Що? Ні, це — Буш».
До Вестфілду біля цього буша не було пастухів,
ось, про що я.
А «Джо Малоун» був у місці, під назвою «Віллидж»,
поряд з пафосними крамницями: «Луї Віттон», «Гуччі».
Ходили чутки, що в день відкриття «Вестфілда»
вони роздадуть безкоштовні дарунки.
Так, вони подумали, що можуть піти в «Віллидж» до «Луї Віттон»
і сказати: «Луїс і Віттон, дайте п'ять ременів задарма.
Дайте п'ять задарма».
Це мій перший день у крамниці.
Я пройшов тренування, прочитав буклети.
Я намагаюся дізнатися про бренд.
Мама сказала: «Це перший день, одягнись найкраще».
У мене були чорні сорочка, штани й туфлі.
Я подумав: «Я готовий піти в крамницю».
І щойно я ступаю, менеджерка каже: «Ні, візьми це».
Вона дала мені фартух.
Фартух. Я спитав: «Це клятий "B&Q"?
Нащо мені клятий фартух?»
А я, молодий і наївний, подумав: «Ні».
Я маю зробити фартух трохи вільним, стильним.
Вона каже: «Ні, є стандарти». І зробила…
Затягнула фартух, так?
Я був у магазині з фігурою пісочного годинника.
Чоловік проходив повз: «А твої стегна не брешуть».
Чорт забирай.
«Ого, хлопче, не брехатиму, у тебе непоганий задок.
У тебе неймовірний задок, брате».
Отже, я в крамниці.
Уявляєте, я в крамниці,
а менеджерка сказала: «Твоя робота — вітати клієнтів».
Довелося змінити мовлення. Усі це роблять.
Байдуже, яка робота, треба міняти мовлення.
Чуваче, як тебе звати, друже?
-Антон. -Антон. Ким працюєш, Антоне?
-Теслярем. -Теслярем! Овва.
Чудова робота. Мабуть, постійно міняєш мовлення.
Відпочиваєш з хлопцями:
«Так, базарю. Можемо потусити в суботу.
Алло?
Вітаю, так. Так. Добре.
Чи роблю коней-гойдалки? Так.
Так.
Гаразд, потрібно до п'ятниці, цієї?
Так, добре. Гаразд, до п'ятниці.
Добре, бувайте. Так.
Я не роблю клятих коней-гойдалок.
Клятий бовдур».
Тож я мав змінити мовлення.
Менеджерка сказала вітати клієнтів на вході. Це була моя робота.
Уявляєте, яка атмосфера в крамниці. Там гарно пахло, так?
Розповім передісторію про «Джо Мелоун».
Там продають креми, ароматизатори, гелі.
У них є такий завеликий гель для душу, народ, такий завеликий.
І він коштує 15 фунтів. Так?
Я використовував по краплі в день.
Не зрозумійте неправильно, я його вкрав, та використовував по краплі.
І я мав лише вітати клієнтів на вході моїм зміненим мовленням.
«Вітаю, як ви? Вітаю, пані.
Вітаю, доброго дня, пані, як справи?»
Британці так роблять, коли ви заходите з холоду. «Усе гаразд? Холодно, так?
Так, досить холодно.
Заходьте. Заходьте, гусаки.
Заходьте».
Іноді люди ігнорують тебе, увійшовши в крамницю.
«Вітаю, як ви, пані?
Ні? Гаразд. Так.
Постою тут і піду до біса, пусте».
Потім увійшов один чорношкірий.
Я думаю: «Овва. Це мій шанс здобути продаж,
затягнути клієнта, який, мабуть, не звик до бренду».
Він увійшов у крамницю.
«Ого, чорт, тут так гарно.
Добре.
Це наче клятий спа-центр.
Добре.
Тестер? Дайте-но випробую цей.
Мені подобається. Мені подобається».
Я підійшов.
«Вітаю, пане, як справи? Усе гаразд?
-Йоу, брате, чому ти говориш, як Джеффрі з "Принца із Беверлі-Гіллз"?
-Цей аромат, який ви тримаєте, — наш фірмовий.
Це лайм, базилік і мандарин.
Тож пахне таким пікантним лаймом.
Подрібненим базиліком.
А потім відчувається нотка мандарину.
Відчуваєте?»
У крамницях люди безпричинно брешуть.
«Так, купа клятого мандарина. Чорт забирай.
Цей мені подобається, брате.
Як щодо ціни? Скільки за цей, брате?
Цей мені подобається. Гарний. Скільки?
-Гаразд, пане, тож цей — 50-мілілітровий, так?
Отже, це — десь 59 фунтів. Так.
-П'ятдесят дев'ять?
Гаразд, добре.
А скільки за великий, брате? Скільки?
-Гаразд, то великий — це насправді 100 мілілітрів,
тож у вас буде вдвічі більше туалетної води.
-Що ти сказав про туалет? Ти про що, брате?
-Отже, цей коштує 140 фунтів.
-Що? 140? Добре.
Гаразд, це божевілля?
Добре.
То 59 фунтів за цей, 140 за той, правильно розумію?
-Так.
Я не заїкався, тому так.
-Добре.
Гаразд, але вислухай, що я скажу.
Слухай, брате, я не знаю тебе, ти не знаєш мене, так?
До біса все це, так? Послухай, що я тобі скажу.
Я вкраду це, брате.
То якого дідька ти верзеш, брате?
-Брате, прошу, не кради. Я отримав роботу сьогодні.
Це мій перший день. Благаю тебе.
По правді, брате, навіщо красти?
Зрештою, ти схожий на мене, а я на тебе, вони подумають,
що ми це спланували, а ти — один з моїх дружбанів.
-Що? Вони хочуть дискримінувати й мене, так?
Ні, до біса. Я точно вкраду, так?
Я тебе не знаю. Слухай, я візьму це.
Вислухай, що я скажу, я будь-кому дам в обличчя, якщо зупинять.
-Отже, ти кажеш мені, що ти вийдеш з крамниці
й вдариш будь-кого на шляху?
-Брате, я вдарю будь-кого. Мені начхати на цей "Багзі Мелоун".
-То ти його вкрадеш?
Слухай, якщо ти його вкрадеш і вийдеш з крамниці з ним,
вислухай, що я скажу.
Захопи й один для мене».
Наступного дня прийшов на роботу з чудовим запахом.
Та на кожній роботі ми знаємо, що маємо.
У нас є друзі й колеги.
Взаємодія з ними цілком різна.
Бо у вас із друзями є спільні жарти.
Працював з одним Двейном. Ми схожі.
У нас був свій жарт. «Як справи?
Людина, як Двейн, що скажеш, брате?
Я, так, я, брате.
Чоловік, як Мо Ґілліґан, що ти кажеш, брате?»
Іноді колеги намагалися втрутитися.
«Агов, як ви? Не забудьте мене, Пітер.
-Ось такий от чувак. -Стули пельку, Пітере, більше так не роби.
Поб'ємо в кімнаті персоналу».
Є друзі і є колеги,
а посередині, нагорі… знаєте, хто там?
Там — менеджери з продажу.
Я використаю це слово. Нечасто доводиться.
Усі менеджери з продажу —
покидьки, саме так.
От і сказав. Мені байдуже.
Я це сказав.
Тут сьогодні є менеджери з продажу?
Клятий покидьок. Стули.
Ні, я жартую. Ні, не жартую. До біса того хлопця.
Знаєте, чому?
Бо вони не знають, чи вони друзі, чи вороги тобі.
Іноді вони вигадують щось, чого навіть немає в протоколі.
Говорю з Двейном про плани після зарплатні.
Балакаємо, у крамниці нікого.
Вдали, що складаємо футболки. Крамниця порожня.
«Що робиш у суботу, бо, звісно,
я піду гуляти, бо нам у п'ятницю заплатять».
Менеджери підходять, бачать, що відбувається:
«Гаразд, нумо, розійдіться. Добре.
Мо, зробиш послугу?
Постоїш біля вікна й помахаєш клієнтам, ага?»
«Що?»
Через хвильку вже хочуть бути друзями там, де я не хочу бачити друзів на роботі.
Знаєте, де? У кімнаті персоналу.
Я не хочу друзів.
Тиждень до зарплатні.
Тиждень їжі з собою. Нарешті, користаюся контейнерами для їжі.
Мені не платять.
У мене є рис і горох в одному,
хвіст бика в іншому.
У мене навіть є салат в іншій тарі.
Навушники у вухах.
Хочу тиші. У мене година. Мені не платять.
Не говоріть до мене. Дайте мені спокій.
Та хто приходить і хоче дружити? Менеджер.
«А що це?
Чудово пахне.
Що це? Що в тебе там, друже? Що це?
-Ой, іди до біса, чоловіче.
Отже, гаразд…
У мене тут рис і горох.
-Ой! Я багато чув про них, про рис і горох.
Боже, я чув про них. Рис і горох. Фантастика.
Та це не схоже на горох.
-Добре.
-Що це? Такого я ще не бачив.
Що це, у біса, таке?
Що це? Що це, у біса, таке? Що це?
Скажи, що це.
-Можеш припинити тицяти в їжу?
Це рагу з бичачого хвоста.
-Що?
Даруй, бичачого чого?
-Рагу з бичачого хвоста.
-Хвоста бика? Стривай.
Хвоста бика?
Такого я ще не бачив у "Вейтроузі".
Хвіст бика?
Стривай, дай-но проясню, Ейнслі Гарріотт.
Ти кажеш…
Ти кажеш, що це хвіст бика, ти це маєш на увазі?
Ти це маєш на увазі?
-Ні, це клятий член коня. Ти, у біса, оглухнув?»
Але ми знаємо міжнародне правило кімнати персоналу.
Не приносити пахучі обіди в кімнату персоналу.
Байдуже, хто ви, ви не можете засмерджувати її.
Це кімната спільного використання. Ми всі тут їмо.
Але декому байдуже.
Я працював із приємною пані, її звали Йолка, дуже мила.
Та це одна з тих, хто виливає вам свої негаразди.
«Вітаю, Йолко, усе добре?
-Ні, не дуже.
-Заради Бога. Що сталося? Що таке?
-Чоловік покинув мене.
-Я тобі так співчуваю. Як прикро».
І, по правді, її обід засмерджував цілу кімнату персоналу.
Я старався бути ввічливим з нею,
та дехто не знає меж. Не розуміє ситуацій.
Такі, як Двейн, заходили й казали, що думають.
Зайшли й: «Йоу, у когось є ножиці?
Чорт забирай!
Ні!
Огидно! Як же ж смердить!
То що, ви сидите тут і базікаєте в цьому смороді?
Ні, це огидно».
Я намагаюся показати йому: «Двейн…
У Йолки зараз негаразди.
Її покинув чоловік.
-Брате, звісно, він покинув її з цією смердючою їжею.
Я б теж покинув».
Засмерджує кімнату персоналу.
Але ми всі знаємо, чому ми на роботі — заради грошей.
Це не заради любові й насолоди, а заради грошей.
Навіть я, коли мені видали першу зарплату у 18.
Боже мій. Я не знав, що писати в резюме. Збрехав, звісно.
Усі брешуть для першої роботи. У мене ще не було досвіду.
«Ви десь працювали?
-Так. -Де працювали?
"Вулворс". Так.
Іще десь?
"Діксонс"».
Я працював будь-де, що закрилося.
«Скільки годин можете працювати?
П'ятсот тисяч».
Тоді настає очікування зарплатні.
Іноді так хочеться перевірити, що робиш це об 11:58.
Об 11:58 у четвер перевіряєш інтернетом.
«Що? Мені ще не заплатили. Що?
Ні, до біса.
Завтра я вкраду всі свічки з роботи. Я не терпітиму цього».
Іноді приходиш до банкомата пізно вночі,
о першій ночі, до свого банкомату. Ідеш головною,
штани тяжіють від страху.
Ключі між пальцями, про всяк випадок.
Якісь наркомани…
Але яка ж це насолода, заробляти власні гроші.
Ніколи не забуду це.
Боже мій, піти до банкомата й перевірити,
укласти карту й побачити, що я самотужки заробив гроші…
Боже, це все наче трапилося в уповільненому русі.
Знаєте, що смішного в… Дякую.
Знаєте, що смішного в цьому жарті? Дехто дивиться:
«Так, велетню, ми зрозуміли, тобі заплатили, брате.
Прискорюй. Прискорений режим, друже».
Балуйте себе, бо ми завжди так робимо, балуємося, так?
Пригадую, як побалував себе «Air Max 95», так?
Раніше ми називали їх 110-ті, бо вони коштували 110 фунтів.
Доводилося брехати мамі… «Ой, які гарні, дуже гарні».
Я розпаковував їх біля мами. «Хороші на зиму». На зиму?
Це південний Лондон, а не Аляска. Що з тобою?
«Дуже гарні.
Скільки коштують?
-Тридцятку».
Та й це було дорого для мами.
«30 фунтів?
Міг купити собі гарні кеди».
Кеди?
Це не фізкультура в четвертому класі. Хто носить кеди?
Усе на базовому рівні в цей період життя,
навіть ваш гаманець. У вас не стильний гаманець.
Гівняний гаманець від «Найк». Гівняний «Найк Велкро» у барі.
«Хочеш випити? Заплачу». І цей шум…
Жодних карток, національна страховка,
картка «Нектар» вашої мами, квиток у бібліотеку.
А ще ця нікчемна блискавка, яка застрягає.
-«Скільки? -Два фунти.
-Секунду».
Життя гарне, коли заробляєш.
Найгірший етап мого життя — від 15 до 17,
коли не було ні гроша за душею.
Не міг працювати. Найгірший етап.
Ти шукаєш будь-які гроші, це все, що тебе турбує.
Бабуся, дні народження, ти просто шукаєш гроші у листівці, так?
«Привіт, ага, без грошей.
Гаразд, Ба, надіюся, ти помреш. Іди до біса.
Надіюся, похмурий жнець забере тебе.
Немає грошей.
-Я впишу тебе в заповіт.
-Надіюся, сьогодні я пожну його плоди?»
Але в листівці немає грошей.
Ти шукаєш будь-які гроші, так?
Пригадую, як мама сказала: «Мо, слухай,
іди в крамницю. Ось п'ять фунтів, так? П'ять фунтів.
Купи пакет рису.
Мені вранці на роботу, купи сніданок або пластівці.
Залиш решту собі».
Що? «Решту собі?».
Що?
Залишити решту з п'яти фунтів?
Решту залишити?
Боже мій.
Лише це чую. Забув усе інше.
«Залиш решту собі».
Дорогою туди: «Залиш решту».
Боже, «Залиш решту».
«Решта моя, можу залишити собі.
Я заберу всю кляту решту. Розумієте?»
У крамниці моя голова порожня.
«Гаразд, що треба купити?
Що треба купити?
Треба купити дещо для себе, бо я залишу решту собі.
Добре. Гаразд.
Візьму це. Думаю, вона цього хотіла».
Мені залишилося 2.50£ решти.
Знаєте що? Я взяв фунт, приберіг на наступний день,
і я стояв посеред крамниці із 1.50£ на витрати.
Знаєте, скільки це, 1.50£?
Було дещо, на що я дивився, мені було байдуже до цього.
Те, чого завжди хотів: «Не хочу "Вем". Цибулеві кільця — ні.
Ні, відвали, "Фреддо". Ні».
Пішов до холодильника,
відчинив, і знаєте, що я взяв?
«Каштан».
Боже мій.
«Каштан». Байдуже, що хтось скаже,
морозиво «Каштан» — це найкраще морозиво, яке можна придбати.
Воно в чудовому пакунку, без повітря, загорнене.
Навіть те, як ми їмо «Каштан», так?
Пішов додому довгим шляхом. Я ласував «Каштаном».
Я повернув боком, погриз бік, бо так треба починати, гризти бік.
А тоді, коли ти гризеш бік,
коли повертаєш його так, повертаєш так, ага?
З лівого боку, відриваєш це,
береш ці шматки шоколаду, що приклеєні до морозива, так?
Береш ці шматки, їси…
І знаєте що? Зацініть.
З правого боку є ще один шматок шоколаду,
приклеєний. Відірвіть і цей. З'їжте, насолодіться.
Поласуйте гладким, соковитим морозивом.
І саме коли ви гадаєте, що з'їли ваш «Каштан», це не так. Знаєте чому?
Бо є ще кусні шоколаду внизу на паличці.
Ой, Боже!
Насолодіться!
Так смачно, що з'їсте й дерев'яну паличку.
Прийшов додому, наче омолодився. «Ось, мамо. Я купив те, що ти просила».
Глянула на мене й засміялася.
«Добре. Гаразд.
А ти жартівник. Гаразд, добре».
Я дивлюся на неї…
«Ага, мабуть, колись стану коміком, тож…
Що смішного? Добре».
Тоді я зрозумів, що коли мама сердиться, вона сміється.
Але мені здається, що це смішно.
Бо видно, як у мамі наростає гнів.
«Добре.
Відправила тебе в крамницю з п'ятьма фунтами,
й ось що ти придбав?
Гаразд. Мабуть, гадаєш, що я якась клята ідіотка!
То ти кажеш, що придбав рисові пластівці?
Виходить так? Що я казала придбати?
Сказала рис і пластівці на сніданок, а ти повернувся з рисовими пластівцями.
Стривай, дозволь спитати, так?
Дозволь спитати.
Учора ввечері я приправляла курку, і ми мали їсти її на вечерю.
Яким буде гарнір?
Поглянь мені у вічі й скажи, яким буде гарнір.
-Може, ми збиралися їсти
рисові пластівці?
-Гаразд, не брехатиму,
сьогодні я сяду за ґрати, не брехатиму.
Я точно сяду сьогодні за цих клятих дітей.
Я така зла. Я така розчарована в тобі.
Де моя решта?
-Я не знаю, де… Не знаю.
Я не знаю, мамо, я не знаю, де вона».
У цю мить, коли вам милять шию, знаєте, хто хоче втрутитися?
Малі брати й сестри, так? Вони хочуть втрутитися.
Хочуть просити про щось у мить, коли не слід цього робити.
Треба просити про щось, коли вона розмовляє телефоном,
а не коли вона розлючена.
Але брати й сестри приходять підскакуючи.
«Привіт, мамо. Привіт. Привіт, мамо. Боже!
О, пластівці! О, свинка Пеппа! Мамо, можна рисові пластівці?
-Послухайте, дітлахи, краще забирайтеся,
доки я вас не похрумала й ви не луснули! Геть!
Геть з моїх очей!
Я не люблю вас, діти. Геть з очей моїх!»
Заспокоюєш малечу:
«Пусте, не хвилюйся, мама тебе любить. Нічого».
Малеча каже: «Я навіть нічого не зробив!
-Не варто було втручатися. Чому втрутився?
Завжди втручаєшся.
-Я лише хотів рисові
пластівці!
-Чому ти втручаєшся? Завжди так.
Тебе всиновили, знаєш це? Ти знав?
-Ні, це неправда!»
Так поводяться з малими. «Так. Поглянь на пальці.
Боже, поглянь на пальці!
Ні.
-У нас не такі пальці. -Ні, такі!»
Але я мусив переїхати.
З'їхався з дівчиною. От це був новий досвід.
Життя з партнером — справжня перевірка стосунків.
Люди в медовий місяць, ви засранці. Не бачили справжніх стосунків.
Були разом на відпочинку? Ні, ви ще не знайомі.
Знайомство потребує співмешкання.
Наприклад, дизайн інтер'єру.
Хлопці, нізащо. Ви нічого не придбаєте. Жінки люблять дизайн інтер'єру.
У душі вони всі Керол Смайлі.
Ви всі знайшли дім своєї мрії в пінтересті.
Знаєте, чого хочуть жінки? Я вам скажу. Вони хочуть кухню…
І не будь-яку кухню, а з острівцем.
Ось, чого вони хочуть.
Так.
Погляньте на них. «Так!»
З мармуровим покриттям? Чорт!
Щоб коли йдете на роботу,
звучало: «Доброго ранку!
Сніданок!»
Хлопці, знаєте, яке ваше єдине завдання?
Ваше завдання — викидати сміття. Усе.
Виносити сміття.
Іноді намагаєтеся перекинути це на неї, так?
«Я не хочу виносити сміття. Ти винось.
-Я? Виносити сміття?
Ні! Мене можуть убити.
-Убити?
Хто, убивця сміттярів?»
А також у сім'ї, жінки, припиніть це робити, так?
Припиніть робити це вночі, коли ви три години залипаєте в телефоні,
ви кладете телефон,
і ми теж повинні покласти телефон!
Ні, друже!
До біса. Та ну!
До біса! Я знав, що ти встанеш.
Ну ж бо, уставай! Ну ж бо, старий.
Ну ж бо, брате. До біса, старий!
Так ніяково. Дівчина така…
Він поруч… «Це твоя думка, так? Ага, добре».
Вибач, якщо нашкодив. Мені прикро.
Ти радів. «Так, брате! Завжди, брате».
Усе зводиться до спілкування.
Спілкування — запорука чудових стосунків.
Бо зараз усі хочуть гуляти. Після карантину хочемо назад до норми.
Хочемо гуляти, ходити в клуби, робити те, що любимо.
Ми навіть не говоримо.
У мене є білі друзі. Вони гуляють, коли заманеться.
Я іноді так заздрю.
Кажуть: «Слухай, Стейсі, я — гуляти. Відвали».
Вони гуляють! Вони гуляють у суботу о 10 ранку,
нажираються з друзяками.
Потім о 12:00 йдуть до букмекерів.
Роблять ставки. Вони не роблять великих ставок, лише 50 пенсів.
П'ятдесят пенсів, експрес ставка на перемогу 20 команд в один день.
І одна команда їх підводить.
«Чорт забирай, "Тоттенгем Готспур", завжди вони. Чорт».
Потім усі хлопці зустрічаються в пабі, і тут починаються веселощі.
Усі вітаються одне з одним: «Здоров!»
Білі — єдині, хто ображає друзів при зустрічі.
«Як ти? Чорт забирай, Діно, як справи, товстуне?»
Усі починають бити його живіт. «Гей, товстуне!»
Ось, що я вам скажу.
Ми, чорні, не ображаємо одне одного. Аж ніяк.
Ніколи. Що, при вітанні?
«Ну, як ти?
Тайроне з екземою. Як справи, друже?
-Брате, не роби так. Навіщо ти говориш про мої сухі коліна, старий?
Не роби цього, брате.
Вмажу тобі кремом. Ніколи не роби так».
Тоді всі хлопці там,
і ви знаєте білих, вони всі п'ють одне й те ж.
«Що п'єш? Пінту? Візьмемо йому пінту. Нехай п'є».
Один не п'є, Малий Лі. «Що п'єш, Лі?
-Ні, я не п'ю, друже. Я кидаю пити.
Ходжу в АА, корисно для розуму й здоров'я. Зараз складний період.
-То, що тоді питимеш?
-Журавлинний сік. -Журавлинний сік?
У тебе місячні? Дай йому кляту пінту.
Клятий плакса…
Принеси йому пінту».
Усі хлопці там насолоджуються життям.
Відпочивають як востаннє.
Багато з них важко працюють: на будівництві, дехто й столярами.
Ви бачили їх.
Дуже важка, напружена робота. Відпочивають як востаннє.
Бо в них подвійна робота.
Завжди в заторах у фургонах, дають прикурити велосипедистам.
«Забирайся з дороги, бо я зараз зламаю тобі ноги, синку».
Люблю велосипедистів середнього класу. Навіть не лаються. Кажуть:
«Чому б тобі просто не замовкнути?
-Замовкни, ноги переламаю. -Ось і ні, у мене є камера!»
Вони зафільмують вас на камеру.
«Я тебе фільмую!
Геть від мене!
-Пощастило, що є камера, бо зламав би ноги».
Лише зі мною таке? Не думаю.
Бачили велосипедистів біля світлофорів,
тих, що їдуть спереду, самовпевнених козлів.
Не виставляють ногу для опори. Сидять на велосипеді. Бачили їх?
Лише на колесах, просто…
Чекають на зелене. До біса їх, народ.
Уже майже 18:00, так? Пригадуєте, він на роботі з 10:00.
Він уже трохи виснажений,
думає, чи слід їхати вже додому.
«Думаю, це кінець робочого дня. Я вже ніякий.
Так, я маю пригальмувати. Я мушу пригальмувати в житті.
Провести час із моїм хлопчиком, Арчі, провести час із ним.
Йому лише шість, але, кажу вам, він гратиме за "Челсі".
Неймовірно, так.
Гадаю, поїду додому, побуду з дружиною.
Так, поїду додому. Так. Мабуть, на сьогодні все».
Слід лише підкріпитися. «Що це? Вип'ю пива. Так».
Ці хлопці починають розмовляти з усіма в клубі.
Очі — як кулі для боулінгу.
Я з трьома чорними, говоримо собі.
«Як справи? Я вас не знаю, ви мене не знаєте, я звичайний хлоп.
Не розумію, що коїться, так?
Не знаєте мене, добраніч, не знаю вас.
Люблю тебе. Бережися».
І просто цілують!
Вони цілують тебе без причини.
Я кажу своїм білим друзям:
«Коли ви гуляєте, здаєтеся, ніби у вас такий божевільний вечір.
-Який вечір найкращий? -Я скажу тобі, який.
Хочеш знати, який найкращий? Коли є баталія».
Я запитую: «Що? Тобто бійка?»
Кажуть: «Так, люблю битися».
І тому я люблю білих.
Коли вони б'ються, вони не розмовляють.
«Що? Тобі вмазати?»
Бах! Удар головою.
Прямий удар головою, бій завершено.
Трейсі каже: «Схаменіться, у біса! Завжди наминаєте боки!
Облиш! Пішов ти, Дейве!
-Замовкни, сідай у кляте таксі!»
Усе, бій завершено.
Але на будмайданчику в понеділок вранці вони будуть перебільшувати все.
І білі розповідають найкрутіші історії боїв.
«Брате, він підійшов до мене, довбаний двометровий Ентоні Джошуа,
підійшов до мене.
Уже замахнувся, а я включаю "Матрицю".
"Ти — покидьок". І назад.
Бам! Головою його. Присягаюся.
Умазав головою. Клянуся покійною бабцею…
Присягаюся, у нього відпав ніс. Його ніс справді відпав.
Маленький Лі жонглював ним на ногах. Ніс відпав.
Клянуся покійною бабцею. Я не клявся б бабцею».
Різниця в тому, що чорні навіть не люблять битися.
Ви бачили, як це починається.
Один ставить питання всім, окрім того, з яким битиметься.
«Що? У нього всі вдома?
Поговори з ним, бо я скаженію!
Хто це такий? Поговори з моєю людиною! Він знає, хто я такий?»
Навіть Шанталь втрутиться, бо знає обидві сторони.
«Чому ви завжди мусите битися, постійно?
Не буває жодної ночі без ваших бійок.
Ні, народ. Ви — нікчеми, проявіть терпіння».
Але Шанталь втрутиться.
Підтримає свого хлопця.
Ви бачили Шанталь після бою.
З однією босою ногою.
«Де мій телефон?
Потрібен телефон. Не можу знайти телефон».
З однією цицькою назовні.
«Мені потрібен мій телефон!
Що? На що ти дивишся? Що?
Що?»
А потім додає ямайську нотку.
«На що дивишся? Я можу бути й поганою.
Що?»
А чоловіки: «Я дивлюся на цю цицьку, не брехатиму, дивлюся на цицьку.
-Дивишся на цицьку? -Я теж дивлюся на цицьку».
Завжди є один збуджений.
«Не брехатиму, прямо тут відсмокчу цицьку».
Навіть я не люблю битися, ніколи не любив.
Ніколи не був бійцем. Називаю себе захисником.
Я знаходжу способи захищатися в бійках, у будь-якій ситуації.
Наприклад, у мене маленькі зап'ястя. Це небезпечно для мене. Маленькі зап'ястя.
Якщо хтось вхопиться за них — гаплик.
Знаєте, що я роблю щодня?
Я обов'язково намазую руки кремом, так?
Щоб якщо хтось схопить,
я скажу: «Відчепися, чорт забирай.
Не чіпай ці ніжні зап'ястя. Відчепися від мене, братане.
Як ти смієш?»
Але навіть раніше я не любив битися, так.
Раніше ми все вирішували реп-батлами, так і вирішували.
Ішли до молодіжного клубу й батлилися.
Наставники казали: «Ні, битися? До біса.
Поплюй у мікрофон».
Просто лаяли мам один одного в молодіжному клубі.
Розкажу вам, що ми робили в молодіжному клубі.
Поділю зал навпіл.
Ви — ліва сторона, так?
Тож я дам вам слово для батлу. Ваше слово — «добре».
Спробуймо. Ось так.
Один, два, три.
Добре.
Добре, непогано.
У тебе глибокий голос, Боже, брате.
«Добре!»
Добре. Гаразд. Тепер права сторона. Ви — права сторона.
Тепер усі, хто праворуч,
вашим словом буде
«бовдур». Підійде?
Добре. Чудово. Дивіться, як балакають.
«Підійде. Не треба тренуватися. Знаю це слово напам'ять».
Добре, гаразд.
Ді-джею, увімкни трек, будь ласка.
Добре.
Коли я вказую на вас — ваша черга. Спочатку ліві.
Добре Поговорю з лівими
-Усі кажіть… -Добре!
-Поговорю з лівими. Усі кажіть… -Добре!
Поговорю з правими
-Ми називаємо ліву сторону… -Бовдур!
Поговорю з правими Називаємо ліву сторону
Бовдур!
Права сторона чекала все життя,
щоб сказати «бовдур», так?
Погляньте на тих негідників посередині. «Так, тепер я на цьому боці, ага».
Гляньте на лівих, ви лютуєте.
«Так, можна інше слово?»
Добре. Гаразд. Я дам лівій стороні краще слово.
Ваше нове слово —
«дрочуни». Це підійде?
-Так! -Так?
І з інтонацією.
Якщо хочете залучити руки, прошу дуже, так?
Гаразд, права сторона, як справи?
Думають собі: «Поки що 1:0».
Отже, права сторона, ви вдосконалилися.
Вашим словом буде
«піхва».
Боже мій. Ого.
Гаразд, ді-джею, умикай трек, будь ласка.
Поговорю з лівими Права сторона…
Дрочуни!
Поговорю з лівими Права сторона…
Дрочуни!
Поговорю з правими Кажемо їм…
Піхва!
Ні.
Ви бачили їхні губи? Усі з правої сторони, їхні губи такі…
Дехто з вас ледь не вибухнув!
Шістдесятирічна Барбара там, «Піхва!
Так їх! Вони навіть не влучають у ритм!»
Ліва сторона, народ. Гаразд.
Добре. Скажу чесно, що зроблю. Добре.
Є якесь слово, яке ви всі хочете отримати?
Є таке слово?
«Скотиняка»?
Добре, ви прокинулися.
Дякую, що завітали, ліві. Нарешті!
Погляньте на покидьків посередині. «Я на цьому боці».
Добре, ваше слово — «скотиняка».
Добре. Чудово.
Як справи, праві? Непогано, чудово.
Хлопці, ви на третьому рівні.
Я скажу, яке у вас слово.
Загляну в сейф, так.
Ось так. Буде щось вінтажне.
Боже мій.
Знаєте, що у вас, праві? Боже.
Зірвали куш. Знаєте, що дісталося?
«Відсмокчи матусі».
Боже мій.
Терпіння — це чеснота.
Саме так.
Боже мій.
«Скотиняка» проти «Відсмокчи матусі».
Боже мій.
Ді-джею, увімкни трек востаннє.
Добре.
Поговорю з лівими
-Кажемо правим… -Скотиняка!
Поговорю з лівими Кажемо правим…
Скотиняка!
Поговорю з правими Ми кажемо їм…
Відсмокчи матусі!
Цей хлопець стояв, наче він це почав. «Так!»
І не знаю, як ми до цього дійшли. Я лише хочу сказати,
що якщо хочете гуляти, просто йдіть.
Припиніть робити цю випадкову амнезію, яку ми робимо у четвер,
сидячи з дівчатами, наче:
«До речі, знаєш що, крихітко?
Я щойно зрозумів,
що я йду гуляти в суботу, розумієш? Так.
Так».
Бо в цю мить ваша дівчина палає від люті.
«Дуже гарно, дуже рада за тебе, ага.
Чудово, ти про це нічого не казав».
Тоді, хлопці, ми вдаємо, що не хочемо гуляти.
«Так, чесно, навіть не знаю, чи хочу йти.
Так, навіть не знаю».
Ваша дівчина перевіряє вас.
«Навіть не знаю, чи хочу йти.
-Може, залишся зі мною.
Замовимо китайську їжу й подивимося "Секс і місто".
-Так, мені, мабуть, доведеться піти, крихітко, так».
Наступає субота, ви сповнені ентузіазму, так?
Чи не так, хлопці? Ви в душі,
музика лунає з раковини для ехо вібрацій.
Дивитеся в дзеркало, повні ентузіазму,
дивитеся в дзеркало: «Що? Ото чолов'яга.
Що?» Дзеркало навіть каже: «Ні, брате, от ти — чолов'яга».
Дівчина розлючена, сидить на дивані з кремом на обличчі.
«Ото чолов'яга.
Ото чолов'яга».
Вона розлючена.
Ви ось-ось підете.
«Так, друже, ти на вулиці, так?
Гаразд, я принесу лимонад для міксера».
Нізвідки: «Не бери лимонад.
Він мій. Я збиралася випити його сьогодні.
-Він в холодильнику вже чотири тижні.
-Так, і я вип'ю його сама, бо тебе тут не буде».
Коли ваша дівчина так почувається,
просто йдіть. Ідіть і насолоджуйтеся. А ви що робите?
Хочете дізнатися, що не так. Так? Перевірити.
«Кицю, що сталося?
Здається, ти сумна.
Що з тобою? Що таке? Я вже йду. Що не так?
-Та ні, усе чудово.
Чудово проводжу час на самоті, тож усе добре.
-Я бачу, що щось не так, тож що не так?
-Вибач, чому ти кричиш на мене?
Чому ти кричиш?»
Ви навіть не знаєте, чи ви кричали. «Що? Я кричав? Я не кричав.
Ти про що?
Крихітко, ти наче не в дусі.
Я йду гуляти з друзями, а ти, здається, злишся.
-Що значить, я не в дусі, а ти йдеш?
Ні, не пудри мені мізки. Чому…
Ти зараз пудриш мені мізки. Ось, що ти робиш».
Даруйте, жінки, де ви знайшли цей вираз?
«Пудрити мізки». Хлопці навіть не знають, що це таке.
«Що? Пудрю мізки? Наче мізки в пудрі?
Стривай. То ти побілієш, якщо я запудрю мізки?
Не розумію. Звідкіля в мене пудра?
Навіщо мені пудра? Я не розумію».
Тоді ви, жінки, кажете нам фразу, яку ви обожнюєте.
Ця фраза вже кілька століть — смертний вирок для чоловіків.
Ви знаєте цю фразу.
«Знаєш що? Роби, що хочеш.
Роби, що хочеш.
Мені байдуже. Роби, що хочеш, ага».
Хлопці, не робіть, що хочете. Це пастка.
Не робіть, що хочете.
Погуляйте з хлопцями.
Ви ж знаєте, як з хлопцями.
Інша енергетика, особливо в клубі.
Десять хлопців за столом. Усі спокійні. Бачите їх за столом, усі спокійні.
У клубі грає музика, так?
Усі хлопці роблять фото.
«Ходімо, фото».
Круті фото роблять навіть ті, хто не крутий.
Тім працює з дітьми. Він — учитель, так?
Та коли з хлопцями, робить фото, наче він поганець.
Бачили фотографії Тіма в інстаграмі…
з підписом «Гроші — це мірило болю».
Ти про що, чоловіче?
Лише один хлопець насолоджується, так?
Завжди є напружений друг, так?
Напружений друг, засмучений.
«Йоу, брате, знаєш цього хлопця? Я вмажу йому.
-Що? Навіщо вмазувати йому? Це клятий офіціант. Що з тобою?»
Лише один танцює.
Він виконує нові танці з ТікТок. Бачили цих хлопців?
З хлопцями не буває занадто весело.
«Не роби цього».
І що стається?
Хлопці викладають це в інстаграм.
Ви знаєте, як це, жінки. Ви переглядаєте їхні історії, так?
Уся банда. «Йоу, викласти це в історії?
Гей!
Я розважаюся як востаннє!»
І поки ви розважаєтеся як востаннє,
ваші дівчата надсилають вам свою дисертацію, так?
Під час танцю, так?
Бачили ці довгі повідомлення, де пише: «Читати далі»?
Гляньте на цих відьом, що плескають. «Це по-нашому.
До біса їхній відпочинок».
Бо, хлопці, ми лютуємо, так? Боже, ми так лютуємо.
Сидимо й переосмислюємо життя. «Ні, я більше так не можу.
Я? Як ти могла так учинити зі мною?
Ні, зі мною?
Знаєш, як я добре граю у "FIFA", і ти робиш це зі мною?
Ні, подруго».
Щойно принесли двадцять нагетсів «МакДональдз», ти лютуєш.
«Навіть не хочу їсти зараз, я лютую».
І що далі? Знаєте, що далі?
Хлопці, ви встромляєте ключ у двері дому, і, раптом,
дівчина перетворюється на голлівудську актрису.
Бо коли чуєте це, то не спите,
та чуєте звук ключів і…
«Крихітко.
Крихітко.
Крихітко, ти спиш?
-Так, я спала, так.
Котра година? Третя ранку?
Ти ж добряче повеселився?
-Так, гарний вечір. Хотів переговорити.
Я знаю, що вже пізно, але я хочу зняти камінь з душі.
-Так, трохи пізно, але…
добре, ну, так. Кажи, що таке?
Що таке?
-Тож, по суті, очевидно, наче
я замовив їжі після тусівки,
і я думав про те, що я відчуваю.
-Вибач, що ти сказав?
-Я кажу, що думав собі.
-Ні, до цього.
-Я кажу, що замовив їжу, перш ніж приїхати, тож…
-А, добре. Кажи, що казав.
-Гаразд, по суті, так, я гадаю, що в стосунках,
якщо я хочу гуляти, я можу йти гуляти, коли захочу,
бо зрештою я маю бути вільним і робити, що хочу.
-Гаразд, даруй, дозволь зупинити тебе?
Вибач. Можна тебе зупинити на мить?
Гаразд, тож зрештою мені байдуже.
Гуляєш з друзями, і що? Мене це не хвилює.
Мене турбує ця твоя амнезія:
"Знаєш що? Я не знав, що піду гуляти".
Ти — дорослий чоловік і не знаєш, що гуляєш у суботу, а сьогодні четвер?
Я що, дурепа? Я не дурепа. Розумієш, про що я?
Я кажу, що мені начхати на твої гульки.
Бо я не знаю…
А знаєш що? Байдуже. Розумієш мене?
Бо як пара ми маємо говорити,
щоб ми розуміли одне одного, бо цього немає,
а я не хочу конфлікту й бути наче…
Знаєш… Ти взяв кисло-солодкий соус?
Добре».
Так, жінки заговорять вас за дві секунди.
«Я не брехатиму, так? Я не брехатиму.
Ти сьогодні не дуже гарний.
Не люблю, коли ти гуляєш дуже гарним,
бо ти знаєш, що робиш.
Правда? Ти знаєш, що робиш. Що ти робиш?
-Кицю, я нічого не роблю. Та що ти, маленька.
Ця дівчинка така дурненька.
-Послухай, поцілуй мене. Я люблю тебе.
Добре. Добраніч. Люблю тебе. Добре. Добраніч.
У хлопців інша енергетика перед сном».
«Так, чорт забирай, сказав їй, так.
Добре.
Агов, кицю.
Ти спиш, кицю?
-Так, я сплю».
Той п'яний секс після нагетсів…
Віддам належне жінкам.
Ви гуляєте, коли заманеться, нікого не запитуєте.
«Слухай, котику, я лечу на Ібісу, буду через тиждень». Бум.
Ви полетіли.
Вам байдуже, не просите дозволу.
Ви полетіли.
Навіть те, як ви гуляєте, це цілком змінилося.
Ви більше не гуляєте вночі.
Тепер ви вигадали собі бранч.
Боже мій.
Жінки, ви обожнюєте бранч!
Пані, ви були на бранчі, так? Ви були на бранчі?
Гляньте на них. «"Були на бранчі?" У мене завтра бранч».
Ви, жінки, обожнюєте бранч.
Хлопці, не знаю, чи ви розумієте, що там коїться.
Бо ви знаєте, як це, на цей бранч іде 15 дівчат.
15 дівчат, так? Вони всі планують.
Навіть групи дівчат, дівчата, знаєте, як це, 15 дівчат
у групі, але насправді ви дружите лише з двома чи трьома.
Решта — подруги інших подруг,
але вам потрібна кількість для гарного столика.
На когось ви навіть точите зуб
уже чотири роки, а вона й не знає, що ви оплатили її таксі чотири роки тому.
І коли бачите її, ви пасивно…
«Привіт, як ти, Саро?
Бачу, добре доїхала, так?
Кляте стерво, ненавиджу її. Ненавиджу її.
-Лише ж чотири фунти. -Це принципово».
І не уявляєте, коли дівчата йдуть на бранч,
усе крутиться навколо фото. Жінки дуріють через фото.
У вас ці дивні кляті пози.
Що це за поза, коли ви стоїте тут, а ця нога — ось там?
Ви пробиваєте штрафний, Кріштіану Роналду? Що це таке?
Але жінки дуріють через ці фото. Вони цілком дуріють.
«Зроби фото». Вони дуріють.
Знаєте, є функція, якщо утримувати кнопку на айфоні,
він робить 10 000 знімків за раз.
«Рухайся. Вийди на світло й рухайся, так?» І вона така…
Шукає лише одне фото,
ви в таксі з вашою дівчиною, 10 000 фото.
Знаходите, обрізаєте, додаєте фільтр, яскраво теплий, і в інстаграм.
Зустрічаєтеся з іншими дівчатами.
Усі гуртуються.
«Не заходь без за мене. Чекай». Усі зустрілися.
«Привіт, як ти, кицю? Як справи?
Привіт, люба. Люблю тебе. Привіт, як ти, усе добре?
Саро. Стерво.
Привітики, як ти? Як справи? Привітики.
Привітики!»
Люблять це «привітики». Хлопці не кажуть «привітики». Заборонено.
У нас немає тембру для цього «привітики».
Уявляєте себе з хлопцями?
«Як ти, Гарі? Привітики»!
Усі дівчата там, 15 дівчат за столиком.
Коли нап'ються, фото змінюються.
«Нумо, дівчата, зробімо бумеранг. Зробімо бумеранг!»
Чому, коли ви робите бумеранг, ви робите те, що буде в бумерангу?
«Щось для бумеранга. Готова? Три, чотири…»
Дехто навіть не готовий до бумеранга.
Вони на фоні вашого бумеранга.
«Я потворна, не викладай.
-Викладаю. Це вже в інстаграмі».
Тоді ви напиваєтеся, щоб дістатися до межі, так?
Тепер ви в зюзю.
Знаєте, що далі, леді?
Коли ви напиваєтеся, ви стаєте такими набридливими.
Помічали?
Не думаю, що помічали.
Ви стаєте такими набридливими, так?
І що ви хочете зробити, коли ви п'яні й набридливі,
і ви в зюзю? Ви продовжуєте пити?
Ні. Ви хочете поговорити з нами.
Так? Удень, облиш мене.
Я граю в «Call of Duty», дай мені спокій.
Я граю в «Call of Duty» удень. Облиш мене.
Скажу чесно, за так,
коли ми з хлопцями, ми не хочемо поговорити з вами.
Ні. Ви знаєте, як це. «Народ, подзвоню дівчині.
-Брате, не треба.
Зіпсує все й скаже, щоб ти повертався.
-Добре, не буду. Я цього не робитиму».
Я граю в «Call of Duty» з друзями вдень, онлайн,
з людьми з усього світу,
а ти хочеш подзвонити з бранча,
п'яна й набридлива, так?
«Алло?
Алло?
Алло, це мій каблучок, алло?
Алло?
-Крихітко, я зараз граю в "Call of Duty".
Що таке?
-А, ти граєш у "Call of Duty", добре.
Гаразд. Я солдат.
Добре.
Солдат.
То що робиш? Що коїться в грі "Call of Duty"?
Що там відбувається? Що там таке?
-Я не можу зараз говорити,
бо ми зараз увірвемося в ГУЛАГ, тож не можу говорити зараз.
-Я кажу тобі, до біса клятий ГУЛАГ, ага?
Гаразд, слухай, що я кажу.
Я на бранчі, ага.
Добре.
Ні, від просеко мене надуває, ти ж знаєш, Ченіс.
Слухай, ага,
я тут, ага,
і не брехатиму, я трохи п'яна, ага?
І знаєш що, ага?
Так!
Це Дон Перинян…
Можу дещо сказати? Я трохи п'яна, і знаєш що, ага?
Я збуджена, розумієш, ага?
То що скажеш, чоловіче з "Call of Duty"?
Що скажеш? Потреш мені спинку, зробиш це?
Ти зробиш це?
-Може, поговоримо пізніше? Гра починається, я збираюся в ГУЛАГ.
-То ти граєш у "Call of Duty"?
Гаразд, старий каблуче, добре. Гаразд.
Стривай, зачекай, ти — каблук. Кидаю слухавку.
Клятий ідіот.
Який ідіот!»
Тоді ви, дівчата, п'яні.
Боже, ви п'яні.
І ви ось-ось украй нап'єтеся.
І є одна пісня, через яку ви втрачаєте розум
і вашу стриманість, так?
«Боже мій!
Боже, це моя пісня.
Дозвольте зняти підбори. Боже мій.
Боже мій!
Ні, не підбурюйте мене.
Ні, підбурюйте.
Ні, я не можу.
Боже, ні, я не можу, я така п'яна.
Боже, не фільмуй мене. Ні, фільмуй таємно, ага?
Боже, ні, я не можу.
Боже, я зроблю це, так?
Так!»
Усі дівчата б'ють її по дупі:
«Це моя сука!
Я кажу, це моя сука!
Вилазь на стіл! -Так!»
Потім приходить власник: «Ні!
Спускайтеся зі столу! Спускайтеся з клятого столу,
бо ми втратимо ліцензію. Геть зі столу!
-Злізти зі столу? Знаєш, скільки грошей я витратила,
хочеш, щоб я злізла зі столу?
Знаєш що? Відсмокчи матусі, виродку!»
Слухайте, коли я кажу «відсмокчи», ви кажете «матусі»!
-Відсмокчи… -Матусі!
Я кажу «відсмокчи», ви — «матусі»!
-Відсмокчи… -Матусі!
Лондон, дякую, що завітали сьогодні!
Щиро дякую.
Дуже вам вдячний. Щиро дякую.
Це один з моїх улюблених виступів, тож дякую. Дякую.
Переклад субтитрів: Юрій Пасічник