Downloaded from YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Official YIFY movies site: YTS.MX
«Коли боги хочуть нас покарати, вони відповідають на наші молитви».
Це написав Оскар Вайлд.
Ми не читали тієї книги.
Може, варто було.
Гарлоу, штат Мен, насправді є не містечком, а селом, ще й досі,
хоча я вже переїхав.
Тут є шестикімнатна початкова й середня школа.
Є ринок Гові, де продають продукти й лотерейні білети «Червоний диявол».
Ґейтс-Фоллз — сусіднє, більше місто.
Там татів улюблений ресторан «Монделлос»,
де ми їли, коли він ставав продавцем місяця.
Раніше це траплялося часто, а тепер — не дуже.
Відколи мама померла.
Ще в Гарлоу є озеро Касл і Леджес,
де хвоя поступається місцем голим скелям — справжньому обличчю Нової Англії.
Перш ніж розповідати про виграш у лотерею,
цирк із Кенні Янковичем і як усі померли,
розкажу, як я почав працювати на містера Герріґена.
Усе сталося в церкві.
Друга книга Самуїла, глава 1, вірші 19 і 20.
«Краса Ізраїлю побита на височинах.
Лицарі попадали!
Не розказуйте в Ґаті,
не сповіщайте на вулицях Ашкелону.
Щоб не раділи філістимлянські доньки.
Щоб не тішилися доньки необрізаних».
Дякую, Крейґу.
Дуже гарно.
Тішуся, що ви всі тут цього ранку…
З того дня я думав,
що було б, якби…
і чому я.
Чому він обрав мене?
Джон Герріґен був найбагатшою людиною Мену. Мільярдером.
Можна поговорити з вашим сином?
Його підводив зір, і він хотів найняти когось читати йому книги.
Були й інші діти, старші, які краще читали.
Чи він знав, що хлопець, який шукає нагоди вийти з одинокого дому,
радітиме п’ятьом доларам на годину?
Чи причина була інша,
і мені треба її з’ясувати?
Вітаю, мене звуть…
Я знаю, хто ти.
У кінець і направо.
«…бо пробуджується сама лише пристрасть.
А коли пристрасть мертва чи відсутня,
тоді сильний трепет від краси незбагненний
і навіть трохи огидний.
Тепла, жива краса контакту набагато глибша за красу мудрості».
«"Зрештою, що таке гроші?
Що вони можуть, тату?"
Містер Домбі посунув стілець на місце
та погладив його по голові.
"Колись ти й сам дізнаєшся, — сказав він. —
ДОМБІ Й СИН
Гроші, Поле, здатні на все"».
Я дуже за нею сумував,
та мій батько сумував ще більше.
Без неї він здавався сумним і порожнім.
У мене була дивна дитяча манія.
Що я якось причетний до маминої смерті.
Що це моя вина.
Що я всім керував.
А якщо я всім керував…
то міг би й зупинити.
-Що ти робиш? -Нічого, вибачте.
Це не твоє діло.
Ти хочеш щось спитати?
Якщо так, я відповім.
Що в шафі?
Таємниці.
Жахливі таємниці.
«Чи проживав він своє життя знову до найменшої дрібниці жадання, спокуси,
і здався в неповторну мить повного пізнання?
Він пошепки кричав на якийсь образ, на якесь видіння.
Він крикнув двічі.
Цей крик був більше схожий на подих.
"Жах. Жах"».
«Жах.
Жах».
Ти розумієш те, що щойно прочитав?
Розумієш, що хотів сказати Конрад?
Думаю, так.
Сьогодні день зарплати, Крейґу.
Дякую.
Ви читаєте без мене?
Так, я читаю це.
Хіба вони не нудні?
«Нудні»?
Фінанси піднімають мені настрій.
Пам’ятаєш «Домбі й сина»?
Це друга книга, яку ми прочитали. Я прочитав.
Домбі намагався допомогти сину зрозуміти, що справжня цінність грошей
не вимірюється вартістю.
Справжня цінність грошей
вимірюється владою.
Але хлопець, Пол, запитав,
чому гроші не врятували маму чи щось таке.
Ще він запитав батька, чи гроші жорстокі.
Можуть бути, якщо їх правильно використовувати.
ДЖОН ГЕРРІҐЕН: БЕЗЖАЛЬНИЙ
Джона Герріґена недолюблювали.
Він ніколи не був одружений, не мав дітей
і не мав жодного зв’язку з рештою родичів.
Може, тому він здавався дуже самотнім.
СУЇЦИД У КОРПОРАЦІЇ ГЕРРІҐЕНА
Може, він зганяв цю самотність на інших.
УСЕ, ЧОГО ТОРКАЄТЬСЯ ГЕРРІҐЕН, ГИНЕ
Це відчуття я розумів.
З НАЙКРАЩИМИ ПОБАЖАННЯМИ ВІД М-РА ГЕРРІҐЕНА
Твоя мама вважала, що лотерея — це азартні ігри.
Якби знала про твою роботу на Герріґена й лотерейні білети,
у труні перевернулася б.
Гаразд. Як хочеш.
-Ти куди? -По свою щасливу монетку.
То був перший.
Але з того дня я міг розраховувати на чотири адресовані мені конверти щороку.
На День св. Валентина, мій день народження у вересні,
День подяки та Різдво.
Пшик.
Він скупердяй. Платить тобі мало. Бонуси дає дешеві.
Однодоларовий «Червоний диявол» з Гові?
Що означає те, що ти сказав про маму?
-Що? -У труні перевернеться.
Просто так кажуть.
Це означає, що людина, упокоєна навіки,
не повинна хвилюватися через земні речі
у світі живих.
Ясно.
«"Так, люди, — сказав Роккі в мікрофон. — Невеличкий ривок на початку.
Давайте", — наказав оркестру,
плескаючи в долоні й тупаючи по платформі
в ритмі музики.
За мить гості почали плескати в долоні
та ще й тупотіти.
Ми всі тупцяли посеред зали й дивилися на хвилинну стрілку годинника,
коли раптом Кід Камм із пари номер 18
почав ляскати партнерку по щоці.
Він тримав її лівою рукою
і ляскав правою з обох боків.
Але вона не реагувала. Вона була мертва для світу.
Вона пару разів захрипіла…»
«…тоді сповзла на підлогу. Суддя свиснув,
і всі гості скочили на ноги в захваті.
Гості танцмарафону не мають бути готові…»
Досить.
Коли ми читали це вперше, я не розумів назви.
Що вона значить для тебе тепер?
Якщо коней, які страждають від болю, можна врятувати від їхніх мук,
чому люди позбавлені цього дару?
Дару смерті.
Більше ніколи не відчувати болю
чи тривоги,
чи хвилювання.
Я читав йому тричі на тиждень протягом п’яти років і пропустив лише раз
через весняний грип.
Мені було шкода пропускати, бо я переживав,
що наша зустріч — найважливіше в його тижні,
він на неї чекає, заради неї живе.
Зазвичай усі діти з Гарлоу вчаться в старшій школі Ґейтс-Фоллз,
бо в Гарлоу її немає.
Старший брат Біллі Юберрота, Майк, або У-Боут, як усі його називали,
уже був на самому дні, вийшов неушкодженим
і погодився показати нам, що до чого, за деяку плату.
З ПОВЕРНЕННЯМ, УЧНІ!
Прекрасно.
Хлопці та дівчата, час показати вам, де собаку зарито.
І стоп.
Слухайте мене дуже уважно.
Попереду небезпека.
Отже, ліворуч від вас…
Не витріщайтеся. Не ходіть туди,
якщо вам не потрібен фінгал, рак легенів чи татуювання.
У Ґейтс-Фоллз-Хай «дідівщина» заборонена,
але це не означає, що її немає.
Мусите загартуватися. Приберіть холоднокровного, злого вигляду.
Не беріть ніякої фігні,
інакше ваші роки тут будуть пеклом. Тут як у в’язниці.
Старайтеся не привертати уваги.
Дякую, У-Боуте.
Не думай, що тебе це не обходить, Марджі.
Старшокласниці — як ті пітони.
Вони не б’ють одним махом, а люблять витискати з тебе життя весь рік.
Туди нізащо не заходь.
Остання зупинка нашої екскурсії.
Їдальня. Тут тусуються популярні учні.
У всіх смартфони.
«Моторола разер». Столик «Самсунґ» у тому кутку.
А он столик «Еппл».
-«Айфони» лише вийшли. Звідки вони в них? -Бо вони популярні.
Нам потрібні телефони.
Коли ти виріс у містечку
й раптом опиняєшся в чужому світі,
твій всесвіт розширюється.
Ти бачиш різні дивні обличчя.
Деякі з них доброзичливі,
а інші… Іноді інших наче тягне до тебе магічним чином,
і ти їм не подобаєшся, без причини.
Гей! Як справи? Я бачив тебе раніше, Короткий Автобусе.
Візьми.
Зазирни всередину.
Крем для взуття?
Усі новачки начищають. Ти начищатимеш у сральнику.
-Я іду на урок. -Спершу начисти мені взуття.
-Ні. -Відмовлятися — велика помилка. Не раджу.
Начисти моє взуття, або їстимеш цю ваксу.
Хлопці.
Якісь проблеми?
Ні. Усе добре.
Що в пакеті, Кенні? Там, бува, не «дідівський» набір?
Ні.
-Мені треба на урок. -Чекай.
-Як тебе звати? -Крейґ.
Що в пакеті, Крейґу?
Там…
пів бутерброда.
Він хотів мене пригостити.
Добре.
Ти ще пошкодуєш.
Я тебе врятував. Ти мав би дякувати.
Розмріявся.
-Ми не знайомі. Що я зробив? -Хотів донести на мене!
Краще б ти начистив взуття.
Краще б начистив.
Гей, ось і він.
Перший день школи. Як усе пройшло?
Добре.
Це все? Просто добре?
Гаразд, було чудово.
У тебе є все необхідне?
Так.
-А вчителі? Подобаються? -Так, тату. Усе добре. Це все?
Так.
Якщо тобі щось знадобиться, просто…
Добре.
Тату.
Що?
Можна мені мобілку?
Нащо тобі мобілка?
Наприклад, якщо мені знадобиться допомога або треба буде подзвонити 911.
Ми живемо в містечку: можна крикнути, і вони приїдуть.
Ясно.
«Юрґіс дізнався би про це сам, якби залишився подовше.
Чоловіки мали робити всю брудну роботу,
тож їх не обманювали.
І вони відчули дух цього місця і робили як усі.
Юрґіс приходив туди,
думав, що буде корисним, розвиватиметься і стане умільцем.
Але він скоро зрозуміє свою помилку:
у Пекінґтауні ніхто не розжився важкою працею».
Досить!
Я і забув, як я зневажаю цю соціалістичну нісенітницю.
То ви вважаєте, що Сінклер помилявся
і що можна досягти успіху, добре працюючи й дотримуючись правил?
Крейґу.
Не зрозумій неправильно.
Я захоплююся важкою роботою.
Люблю розумну роботу.
Щоб вижити, треба жорстко конкурувати.
Щоб бути першим, треба бути зухвалим.
Треба бути безжальним.
Не проси того, що тобі потрібно.
Проси те… Ні! Не проси.
Вимагай того, чого ти хочеш.
-Містере Герріґене. -Так?
Чи у вашому житті хтось колись намагався знущатися з вас
чи ображати вас? Маю на увазі, на роботі.
Кожного божого дня.
Як ви на це реагували?
Різко.
Подивіться-но.
Ого!
Це…
Я вдягну його, коли наступного разу підемо в «Монделлос».
Для тебе теж є пара подарунків.
Спочатку відкрий маленький. Мій залиш наостанок.
-Від м-ра Герріґена. -Боже, цікаво, що там.
Сюрприз.
-Зараз повернуся. -Ага.
Я виграв!
-Справді? Скільки? -Ти не повіриш.
Мільйон.
Три тисячі!
От і переможець.
Такий подарунок важко обійти.
Треба було спочатку відкривати мій.
-Так. -Тату.
Гей.
Будь ласка, синку.
Продавчиня мені допомогла. Він налаштований, заряджений — усе готово.
Кому подзвониш?
Алло?
З Різдвом, містере Герріґене.
-Крейґу? -Так, це Крейґ.
Де ти? Здається, що на іншому боці Місяця.
Я дзвоню з мобільного.
О ні. Вони начинені радіацією.
Чим можу допомогти?
Я дзвоню сказати, що ваш подарунок, лотерейний білет, виграшний.
-Я виграв 3000 доларів. -О, добре.
Нарешті одна із цих штук окупилася.
Дякую вам.
Це дуже мило з вашого боку.
Нема за що.
Я роздаю їх друзям.
Це все, Крейґу?
Так, мабуть.
Веселого Різдва.
Так. Веселого…
Повертатися після свят відстійно.
-Куди ти поспішаєш, Крейґу? -Так, ти куди?
Що?
-Ти знущаєшся! -Ні.
Ні.
Марджі, Біллі та У-Боут купили телефони невдовзі по тому,
але «айфон» мав лише я, у Біллі та У-Боута був один «разер» на двох.
Дякую.
Крейґу, я хочу поговорити з тобою про дещо.
Ця домовленість між нами вже давно.
І мене вражає, що ти тепер зовсім інша людина,
ніж на початку.
Питання в тому,
чому ти продовжуєш сюди приходити?
-Хочете, щоб я перестав? -Ні.
Тоді що?
Є ж спорт, клуби та дівчата,
на яких ти б радше витрачав час.
Але ти чомусь тут тричі на тиждень.
Чому?
Це через почуття обов’язку?
Аж ніяк. Ні.
Тоді чому?
Бо я люблю наші зустрічі.
Чому?
Я приходжу сюди, бо…
люблю запах ваших книг.
Бо люблю наші розмови. Бо коли я читаю вголос,
то відчуваю силу, якої не маю за межами цієї кімнати.
Я приходжу сюди, бо хочу.
До четверга.
Знаю, як витратити виграш.
Ті гроші підуть на коледж, як ми й домовлялися.
Ти казав, що більша частина піде на коледж.
Як часто я щось купую?
Майже ніколи.
Я знаю, що хочу зробити з рештою грошей.
-Добридень, Піте. -Добридень.
-Привіт, Едно. Дякую. -Привіт, хлопче.
Ти прийшов.
-Містере Герріґене, я вам дещо приніс. -Мені нічого не треба.
Дякую.
Я ціную твій жест.
Але ні.
-Віддай батьку. -Він знав, що ви так скажете.
Мудрий чоловік.
Генрі Девід Торо сказав:
«Не ми володіємо речами. Речі володіють нами».
У мене немає телевізора,
бо якби він у мене був, я витрачав би час на його перегляд.
У мене є радіо в машині, а вдома немає,
хоча я люблю час від часу послухати трохи кантрі та західної музики.
І якби в мене було радіо, я витрачав би багато часу.
-Дозвольте лиш… -Ні.
Я починаю жаліти, що твій лотерейний білет був виграшним.
-Бачите? -Ну.
Це піктограми.
Оця для фондового ринку.
У мене передплата на «Волл-стріт джорнел».
«Волл-стріт джорнел» не вміє отак.
-Ці цифри в реальному часі? -Так.
Може, запізнюються на хвилину чи дві.
Чорт забирай.
Це наче мати власний біржовий апарат,
які колись стояли в маєтках магнатів.
Так. А якщо хочете почитати «Джорнел» чи «Форбс»,
чи щось таке, то це теж можна.
«Компанія "Бартон Інструментс" оголосила про закриття».
-Тут цього немає. -Бо це вчорашній випуск.
Ви дізнаєтеся про все із запізненням на день. Як і всі. А ці дані сьогоднішні.
Я був зарозумілим, Крейґу.
Я це таки залишу собі.
-Принаймні на якийсь час. -Я радий.
Можеш подати телефон зі столу?
Можете подзвонити із цього.
-Справді? -Ага.
Це його головна функція.
Набираєте потрібний номер. Торкайтеся пальцями.
-І у вас чотири смужки. -«Смужки»?
Через нову вишку. Неважливо.
-Це добре? -Так, це добре.
Чіку?
Це Джон Герріґен.
Тепер у мене є мобільний.
Я хочу змінити свій портфель.
Так.
Ну? Йому сподобалося?
Ні.
Я попереджав.
Він у захваті.
І я можу навести будильник…
Щоразу перед читанням я вчив його чогось нового про телефон.
Я познайомив його з інтернетом, з яху та ґуґлом.
Навчив слати повідомлення, голосову пошту…
Я зараз не відповідаю на дзвінки.
Я передзвоню, якщо це здасться доречним.
Нормально?
Я зараз не відповідаю на дзвінки.
Я передзвоню, якщо це здасться доречним.
-Не знаю, чи хотів би, щоб передзвонили. -Чудово.
…і як персоналізувати телефон.
-Придумаймо вам маркер. -Маркер?
Ні. Маркер — це типу прізвисько.
Коли ви будете дзвонити чи писати мені, я бачитиму це ім’я.
Я маю сам собі вигадати прізвисько?
Може, вас хтось якось називав. Тримайте.
Газети називали мене так.
І це був не комплімент.
Король Піратів. По-злому. Вам уже хтось дзвонив?
Ні. Реклама, і помилилися номером.
Я не міг витримати звук того ксилофона.
Змінимо вам мелодію.
-Краще? -Так, краще.
-Усе одно не відповім. -Навіть мені?
Звідки я знатиму?
-Ви любите кантрі й західну музику? -Атож.
-Яка ваша улюблена пісня? -Їх так багато.
Теммі Вайнетт «Stand By Your Man».
Сигнали дзвінка.
Ця?
Так. Дуже гарна.
Послухай.
Зараз зроблю.
Ось. Пісня «Stand By Your Man». Добре. Тримайте.
Гаразд. Подзвоніть мені. Я в обраних.
Тепер ми знаємо, коли дзвонимо один одному.
Так. Добре.
Гаразд. Що сьогодні читаємо?
Ви в порядку?
Ні.
Ні. Мене дещо турбує.
Може, ти поясниш.
Я вже місяць читаю статті із цього телефона.
Усі вони безкоштовні.
-І що? -Ні.
Я читаю безкоштовно те, за що люди платять непогані гроші.
Прекрасно ж, так?
Ні, не так.
Роздавання інформації
суперечить усьому, що я знаю про успішний бізнес.
Всесвітня мережа — це наче зламаний водогін,
але замість води вона вивергає інформацію.
Я не розумію. Це якась замануха чи що?
Це запитання, Крейґу.
Це щось на кшталт Фрайбурзького ярмарку,
де перша гра зазвичай безкоштовна.
І ми досі на першій грі.
Фрайбурзький ярмарок.
На цих сайтах немає реклами.
Реклама життєво необхідна для газет.
Як вони виживуть?
Не думаю, що це замануха.
Думаю, це вхідний наркотик.
Я вже помітив, що результати мого пошуку в ґуґлі
тяжіють до фінансової інформації.
Ґуґл знає, чого я хочу.
Що буде, коли водогін закриють? Більше нічого безкоштовно.
А неправдива інформація стане звичною і прийматиметься за правду.
А що станеться, коли люди почнуть
поширювати тут більше дурниць, ніж уже є?
Газети, журналісти, політики…
Нас усіх ця штукенція має дуже лякати.
Піду допоможу Піту.
Він дивився на телефон, як на чарівну кулю.
Того дня за лічені секунди
м-р Герріґен передбачив майбутнє.
Майбутнє інтернету, майбутнє новин, фейкових новин,
соціальних мереж, платного доступу та спаму,
Джуліана Ассанжа, Едварда Сноудена
та світу.
Доброго ранку, Крейґу.
Доброго ранку, міс Гарт.
РЕДЖИНА
КРЕЙҐ ГАРНИЙ СВЕТР
ДЯК
Це смартфон?
Так, це «айфон».
Отже, ти в нас багатій.
-Хочеш побачити мій? -Авжеж.
Він дуже крутий. Такий величезний…
Точно. У мене його немає.
Можна глянути на твій?
Добре.
Дякую.
Ого.
Клас.
Попередження.
«Але це початок нової історії.
Історії поступового оновлення людини.
Історії її поступового переродження,
переходу з одного світу в інший,
її ініціації в нове невідоме життя.
Це може стати темою нової історії, а наша теперішня історія завершилася».
Перепрошую. Відступи від мене, сатано.
Молодець.
Люблю час від часу послухати похмурий російський роман.
Можеш подати мені чекову книжку із центральної шухляди мого столу?
Дякую.
Знайшов?
Дякую.
Це щось нове. Балон. Усе гаразд?
Я користуюся ним переважно вночі.
Я завжди хотів вас дещо спитати.
Чому ви переїхали сюди?
У Гарлоу. Ви ж могли жити де завгодно.
Як людині, яка все життя прожила в місті,
мені захотілося пожити в селі.
Я передивився багато місць і зрештою оселився тут.
Тут є краєвиди,
але жоден із них не вражає.
Захопливі краєвиди приваблюють людей.
А я не дуже люблю людей.
Ніхто мене ні про що не просить.
Я прагнув жити там…
де б у мене ніхто нічого не просив.
Бо коли люди це роблять,
я майже завжди відповідаю.
А ти, чи хотів би ти жити в якомусь іншому місці?
Може, у Лос-Анджелесі.
Я міг би писати кіносценарії.
Ну, мабуть, хтось має це робити.
Чи хотітиметься тобі додому,
побачитися з батьком чи покласти квіти на могилу матері?
Так. Я час від часу повертався б.
Що ж, якщо ти поїдеш у те богом забуте місце
і приєднаєшся до тієї індустрії,
знай, що там усе важко й несправедливо,
ти наживеш собі ворогів.
Знає Бог, я нажив.
Так, я знаю.
Крейґу, пообіцяй мені дещо.
Добре.
Коли перейдеш їм дорогу,
то поспішно з ними поквитаєшся.
З ворогами.
Поквитаєшся.
Поспішно.
І не відчувай ні краплі провини за це.
Пообіцяй мені.
Пообіцяй!
Добре.
Обіцяю.
Гаразд.
Дякую, м-ре Герріґене.
Мені це в радість, Крейґу.
Усе.
Він був одночасно страшним і захопливим.
Навіть в ослабленому стані він мав силу.
Він міг бути навіть небезпечним.
Але я був його другом. Він сам сказав.
Судячи із зайвих лотерейних білетів у шухляді, у нього їх навряд було багато.
ДЯКУЮ ЗА КАРТКИ ТА ЛОТЕРЕЙНІ БІЛЕТИ.
ПРАЦЮВАТИ НА ВАС — ЧЕСТЬ.
М-ре Герріґене?
КОРОЛЬПІРАТІВ
КРЕЙҐ
М-ре Герріґене?
Сер?
Перепрошую. Син дзвонить.
Крейґу?
Містер Герріґен. Думаю…
він помер.
-Він не дихає. Здається… -А де хатні робітники?
Сьогодні вівторок.
Нікого немає.
Слухай сюди.
Зачекай там.
Вийди надвір, а я викличу швидку.
«Це були найкращі часи.
Це були найгірші часи.
Це був вік мудрості, і це був вік дурості.
ПОВІСТЬ ДВОХ МІСТ
Це була епоха віри.
Це була епоха недовіри.
Це була пора світла. Це була пора темряви.
Це була весна надії, і це була зима відчаю.
У нас попереду було все, у нас попереду не було нічого.
Ми всі прямували прямо в рай.
Ми всі прямували в протилежний бік».
Я піду спати.
Чорт.
МЕНІ БРАКУВАТИМЕ НАШИХ ПООБІДНІХ ЗУСТРІЧЕЙ
«Нехай увесь біль і гнів, і лють, і лемент, і лихослів’я
покинуть вас разом з усім злом.
І ви одне до одного будьте ласкаві,
милостиві, прощайте одне одного,
як і Бог через Христа вам простив!»
Глянеш востаннє?
Я зачекаю. Хочу бути останнім.
Не поспішай. Я буду надворі.
Він був у костюмі, якого я не бачив.
А ритуальний агент надав йому здорового рум’янцю,
хоча здорові люди не лежать у труні із заплющеними очима.
Багато людей, які приїхали здалеку,
поважали Джона…
М-ра Герріґена поховали поблизу моєї мами.
Я лише раз був на її могилі.
Тато навідував її щотижня, а я тримався подалі.
Мабуть, якби я її навідував…
я б визнав, що її більше немає.
Джон Герріґен мав жорстку оболонку, але я знав, що він чесна людина.
Цікаво, чи здивувався б він, що сьогодні прийшли люди.
Перепрошую. Ви Крейґ, так?
Так, сер.
Я Чік Рафферті. Я займаюся… займався фінансами Джона Герріґена.
Хочу поговорити з вами.
Це щодо власності м-ра Герріґена.
Я…
За тиждень подзвонять його адвокати.
-У мене проблеми? -У чому річ?
Не хвилюйтеся. Усе добре.
Тут має бути пояснення.
Я отримав його два місяці тому,
і мені наказали зберігати його саме до такої події.
Гарного вам дня.
Що?
Гадаю, ти можеш бути в заповіті.
Відкрити зараз?
«Крейґу, якщо ти це читаєш, я помер.
Я залишив тобі 800 000 доларів у довірчому управлінні.
Управителі — твій батько й Чарльз Рафферті.
Мій бізнес-менеджер тепер буде моїм виконавцем.
Я підрахував, що цієї суми вистачить на чотири роки навчання в коледжі…»
«…та на будь-яку аспірантуру на твій вибір.
Має вистачити і для старту обраної тобою кар’єри.
Ти говорив про написання сценаріїв, і якщо ти цього хочеш,
то, звісно, тобі варто спробувати, але знай, що я не схвалюю.
Є один вульгарний анекдот про сценаристів.
Я не розказуватиму його тут,
але обов’язково знайди його в телефоні.
Ключові слова: "сценарист" і "старлетка".
Фільми ефемерні, а книги, хороші книги, вічні або близькі до цього».
«Ти читав мені багато хороших, інші чекають, щоб їх написали.
Це все, що я скажу.
Навіть з витратами на навчання твої 800 000 можуть стати мільйоном,
доки тобі виповниться 26, а довірче управління скінчиться.
Решту зможеш витратити чи інвестувати як захочеш.
P. S. Мені теж бракуватиме наших пообідніх зустрічей».
Що таке?
Ти наче привида побачив.
МЕНІ БРАКУВАТИМЕ НАШИХ ПООБІДНІХ ЗУСТРІЧЕЙ
Я зараз не відповідаю на дзвінки.
Я передзвоню, якщо це здасться доречним.
Я сумую за вами.
Я дуже вдячний за подаровані гроші,
але я віддав би їх, лиш би ви були живі.
Знаю, це звучить як брехня, та це не так.
Чесно.
Ти встав?
-Ага. -Я готую сніданок.
КОРОЛЬПІРАТІВ
Тату!
Він не помер. М-р Герріґен. Станом на 2:30 ранку.
-«К-К-К». -Треба його викопати.
-Його поховали живцем. -Що?
Треба когось покликати. Потрібні бульдозери й…
Зупинись. Що відбувається?
-Я поклав його телефон у труну. -Нащо ти це зробив?
Знаю, що не слід було так робити. Це моторошно, але що ж. І ось.
Цьому має бути якесь пояснення.
Хтось хакнув його телефон. Клонував його.
Тебе просто розігрують.
Якби мене розігрували, це було б щось смішне, типу
«Рятуй, я замкнутий у ящику».
А це таки смішно.
Чому тут дві букви «А» й мої ініціали тричі? Не розумію.
Треба глянути, як він.
Ні, не треба, і я поясню чому.
-Сідай. -Ні.
Крейґу, сядь.
Джон Герріґен помер удома сам.
Через це йому робили розтин
і з’ясували, що він помер від хвороби серця.
Його розрізали?
Так.
Я не хотів тобі казати. Не хотів, щоб це тебе гнітило.
Але краще ж це, ніж щоб ти думав, що його поховали живцем?
Бо це не так. Це неможливо.
Він мертвий.
Розумієш?
Так.
Що ти тут робиш, хлопче?
Дякую.
-З тобою все гаразд, Крейґу? -Так.
Він казав, що лишить тобі щось.
-Залишив? -Так.
Він був дуже щедрим.
Подбав і про мене з Пітом.
Так. Він був…
він був хорошою людиною.
Він був справедливим, але я б не радила переходити йому дорогу.
Що це означає?
Пам’ятаєш Дасті Білодо?
Білодо жили в трейлерному парку «Чорний ведмідь».
Я там бував. А що з ним?
Він був садівником до Піта, та на восьмому місяці роботи
м-р Герріґен зловив його на крадіжці й звільнив.
Дасті не вибачився. Просто пішов. Думав, що на тому все.
Та де там.
Що з ним сталося? Що трапилося з Дасті?
Я сказала багато.
Хочеш узяти щось із будинку? Щось на згадку про нього?
Не знаю. Може, орхідею?
Звісно, сонечко.
Візьми орхідею.
ПРОДАЄТЬСЯ
Чік Рафферті залишив Едну й Піта дбати про будинок.
З’явився знак «Продається» від компанії з Портленда,
приходили люди на огляд.
Після потрясіння з телефоном мій світ трохи заспокоївся.
Школа йшла добре, мені навіть подобались уроки.
Міс Гарт викладала природничі науки й була найкращою вчителькою.
Хто знає, звідки більшість нашого…
Крейґу.
Морське життя забезпечує 70% нашого кисню.
Усе правильно.
Ти абсолютно правий.
Кенні Янковича вигнали за продаж трави на території школи.
Він думав, що доніс я, але це не так.
Хоча я таки зрадів, що не бачитиму його щодня.
Як і в інших школах, у Ґейтс-Фоллз-Хай були вечірки.
У кінці першого семестру були зимові танці.
У стилі Сейді Гокінс, коли дівчата запрошують хлопців.
Я передчував, що мене запросить Марджі, але вона не подобалася мені, ну, так.
Тож я надіявся на інше запрошення.
РЕДЖИНА ПОТАНЦЮЄШ ЗІ МНОЮ?
АГА
-Я в жіночу кімнату. -Я тебе проведу.
У нас для вас є ще дві пісні.
Я почекаю тут.
Тобі гаплик.
Що ти робиш?
-Відчепися. -Я тебе вб’ю.
-Знаю, що це ти на мене доніс! -Не я…
Навіщо ти це зробив? Навіщо?
Тепер я маю надерти тобі дупу.
Я не хотів тебе бити.
Але…
якщо розповіси комусь про це, ти труп.
Крейґу!
Отак.
Реджино, скажи м-ру Тейлору, що я буду за десять хвилин.
Хай подзвонить татові Крейґа.
Ти ж знаєш, що я маю доповісти про це? Це був Янкович?
Це був не Кенні,
і це добре.
Якби то був він, певно, його б заарештували,
бо його вже вигнали.
Потім був би суд, і мене б туди викликали.
І всі б дізналися.
А що, як він поб’є когось іще?
Потримай.
Я просто не хочу проблем.
Думаю, у тебе все вийде.
Добре. Зараз оброблю губу.
Іди сюди.
Ви не… Ой.
Вибач.
Ви ж не звідси, так?
Я з Бостона.
Власне, з Ловелла, але вчилася в коледжі в Бостоні.
Де?
В Емерсоні.
Що таке?
Ні, нічого. Просто ви гарно пахнете.
-Це просто мило. -Ясно.
Так, це мило «Бут-Бей» Його можна купити в Ґейтс-Фоллз.
Воно приємне. Купи трохи для своєї…
Можеш купити для будь-кого.
Дякую.
За те, що мене помили, поговорили зі мною і…
зробили школу майже стерпною.
-Я перед вами в боргу. -Ні в якому ти не боргу.
У боргу.
Серйозно.
Хто це зробив?
Можемо обійтися без цього?
Я в порядку.
Ну…
Тобі треба поговорити з кимось про це.
М-ре Герріґене, це я, Крейґ.
Знаю, що ви цього не почуєте, але сьогодні дещо сталося.
І мені просто захотілося… з кимось поговорити.
Мене сильно побили.
Цей дурний, тупий здоровань на ім’я Кенні Янкович.
Але я зробив те, що обіцяв вам.
Я…
з ним поквитався.
Принаймні намагався.
Але то був хороший удар.
Настільки хороший, що, боюся, він нападе на мене знову.
Мені страшно, що цьому кінця-краю не буде.
Мені б хотілося, щоб ви були поруч і дали мені пораду.
У-БОУТ ЯНКО ПОМЕР
Знаю, це ніби очевидно,
але тоді я вперше усвідомив, що в усіх,
навіть у покидьків, є батьки, родичі, які сумують за ними,
оплакують їх.
Я чомусь думав, що горювати можу лише я.
Некролог про Кеннета Джеймса Янковича
в «Ґейтс-Фоллз Триб’юн» вийшов аж у вівторок.
У ньому писало лише:
«Раптово помер через трагічний нещасний випадок».
Бувайте, міс Гарт.
Крейґу.
Зачекай хвилинку.
У мене урок.
Я напишу записку.
Де ти сьогодні?
Тут.
Не зовсім.
Це через Кенні?
Крейґу,
якщо ти думаєш, що ти якось причетний до його смерті,
я бачила його документи.
На жаль, Кенні був дитиною із серйозними проблемами.
Удома, у школі.
У нього були психологічні проблеми. Не знаю, що сталося,
але ти там ні при чому.
Гаразд, іди. Ти ще встигнеш на урок.
Крейґу.
Я не можу радіти смерті дитини.
Та можу радіти, що то був не ти.
Міс Гарт, ви вірите в привидів?
Мабуть, ні, ви ж учена.
Я вчителька, а не вчена.
Знаю, але ви ж мене зрозуміли.
Я не люблю про таке думати.
Я б ніколи не пішла на сеанс і не гралася би з дошкою віджа,
щоб викликати мертвих.
Чому?
Моя бабуся часто казала:
«Не треба нікого кликати, якщо не хочеш відповіді…
бо не всі привиди святі».
Крейґу, тобі треба йти. У тебе урок.
ТРЕЙЛЕРНИЙ ПАРК «ЧОРНИЙ ВЕДМІДЬ»
БІЛОДО
Їх немає вдома.
Ви про Білодо?
Ага.
Знаєте, коли вони повернуться?
Навряд чи скоро.
Я шукаю Дасті Білодо.
-Тут його знайшли. -«Його знайшли»?
Він утратив роботу в якогось багатого покидька.
Його звільнили. Пішов на біржу праці.
Рік шукав роботу,
а потім заїхав на фургоні в гараж,
опустив ворота й завів двигун.
ЧЕРВОНИЙ ДИЯВОЛ
ПНХ Г
Він написав це перед тим, як заходити.
Ніхто не розшифрував.
Розряджені телефони не дзвонять і не відтворюють повідомлення.
І тим паче не відписують.
Але ваш це робить.
Ви це робите.
Я маю дещо знати, м-ре Герріґене.
Я маю знати, чи ви причетні до смерті Кенні Янковича.
Знаю, я сказав вам, що мені страшно, але я не хотів, щоб він помер.
Це якесь божевілля.
Якщо ви таки причетні до його смерті, то…
постукайте по моїй стіні
тричі.
Крейґу.
Якщо я вам щось розкажу, збережете це в таємниці?
Ви ж повинні, так? Є якесь таке правило.
Твій батько, звісно, має рацію.
Твій телефон зламали. Хтось тебе розігрує.
І твоя вчителька має рацію.
Я дружу з отцем Інґерсоллом, зі Святої Анни в Ґейтс-Фоллз.
Це церква, де хрестили Кенні.
Він розповів мені деталі того випадку.
Кенні хотів уночі втекти зі своєї кімнати на другому поверсі.
Він сильно напився.
Думають, він послизнувся і впав з даху.
Це був нещасний випадок. Ось і все.
Від удару він зламав шию.
Думаю, тобі пора
переглянути свої стосунки з телефоном.
Пам’ятаєш Євангеліє від Матвія 5:30?
«Якщо права рука тебе спокушає, відітни її і відкинь від себе,
краще хай загине одна частина тебе…
аніж усе тіло опиниться в пеклі».
-Вітаю. -Хочу позбутися телефона.
Добре.
Вам сподобається цей.
Я купую новий лише тому, що отримую дивні повідомлення.
Відправника знаєте?
Так, але його більше немає.
Перші «айфони» мали дивні глюки. Спішне виробництво.
Гадаю, повідомлення лишились у програмному забезпеченні
й іноді з’являються.
Типу «привид у машині».
Але не святий.
Нічого.
Номер не змінився.
Я переніс контакти та дані зі старого телефона на новий.
-Усі? -Так.
-Непотрібні можете видалити. -Гаразд.
Щодо старого телефона, у нас є благодійна програма.
Ми повністю його очищаємо й віддаємо тим,
хто потребує нового телефона, та не може купити.
Добре.
А власне,
краще я сам його віддам.
-Своїй молодшій сестрі. -Добре.
КОРОЛЬПІРАТІВ ВИКЛИК…
НЕ ВДАЛОСЯ ДОДЗВОНИТИСЯ
Слава богу.
Речі можна сховати, але
насправді вони не зникають.
Вони ходять за тобою, шепочуть тобі на вухо, щоб ти не забув,
щоб ти продовжував сумніватися.
Цікаво, куди переїхала сім’я Янковича
та чи вони ще в траурі.
Цікаво, чи старий дім видає звуки, які нікому почути.
Кличе, озивається луною.
Цікаво, чи містер Герріґен сумує за мною.
Цікаво, ким я стану
і чи мої вчинки залишать на мені слід, визначаючи мене.
Я вступив.
Цікаво, чи хтось колись дізнається.
Сподіваюся, що ні.
-Картку автомобіліста взяв? -Так.
Нова поштова адреса на кухонному столі?
Так.
Обов’язково заведи рахунок у книгарні.
І якнайшвидше, бо в них можуть скінчитися запаси.
Заведу.
Зимові куртки.
Тату, я ще приїду сюди до зими.
-У тебе все буде добре? -Так.
Просто дуже радію за тебе, друже.
Дякую, тату.
Я тебе люблю.
І я тебе, друже.
Ну все.
-Дзвони, якщо щось знадобиться. -Подзвоню.
Хтось сказав, що дім не можна покинути,
бо ви всюди берете його із собою.
Особисто я сподіваюся, що це не так,
бо дуже хочу залишити деякі речі вдома, щоб вони не поїхали за мною в Бостон,
який за дві години й мільйон кілометрів від Гарлоу.
Я отримав стипендію в Емерсоні із чудовою журналістською програмою.
-Так. -Привіт.
Ти Крейґ?
Моїм першим сусідом був Джуліан Саммерс із Лос-Анджелеса.
Вивчав драму. Хотів стати кінозіркою.
…найважливіше, що ви можете зробити.
Я занурився в навчання.
Здавалося, це мій борг перед татом. І, звісно, перед м-ром Герріґеном.
Гей, Крейґу, глянь-но сюди.
Фото має бути під підписом?
Угорі якось більше по-журналістськи, як вважаєш?
-Так, мабуть. Дякую. -Ага.
-Як ти це слухаєш? -Друг мене підсадив.
Що за друг такий? Перемкни. Серйозно.
-Привіт, тату. -Привіт, друже.
-Як справи? -У мене дуже погані новини.
Заголовок був такий: «У Вермонті вбили улюблену вчительку».
А новина починалася так: «Вікторія Корралес Гарт,
учителька біології в Ґейтс-Фоллз-Хай,
загинула в неділю внаслідок лобового зіткнення».
Відколи я поїхав, пані Гарт заручилася.
Він того дня був з нею, її наречений.
Вони взяли довгі вихідні, щоб поїхати в Честер,
зупинитись у дерев’яній хатинці й порадіти осені.
Вони вже поверталися і доїжджали до Нью-Гемпшира,
коли зіткнулися з Діном Вітмором із Волтгема, штат Массачусетс.
Де її наречений?
Він досі в лікарні. І, здається, надовго.
Козел, який це зробив, був дуже п’яний, на ньому ні подряпини.
Має чотири арешти за п’яне водіння і не має прав.
Це не може зійти йому з рук.
Не зійде.
Чотирирічний тюремний термін буде умовним,
якщо обвинувачений погодиться на шестимісячну реабілітацію.
Але таки зійшло.
Йому це зійшло з рук.
Діна Вітмора направили в реабілітаційний центр,
схожий на заміський клуб, а не тюрму.
КОРОЛЬПІРАТІВ ВИКЛИК…
Містере Герріґене.
Є чоловік, на ім’я Дін Вітмор,
який убив мою вчительку зі школи.
Він був п’яний
і врізався в міс Гарт і її нареченого.
Вона була дуже хорошою.
Допомагала мені, коли мені було це потрібно, а він не отримав по заслузі.
Я бажаю йому смерті.
Щойно поклавши слухавку, я пошкодував про той дзвінок.
ДІН ВІТМОР МАССАЧУСЕТС
Я почувався винним.
Я був винним.
Я казав собі, що й думати про це — божевілля.
Що це неможливо. Що з Діном Вітмором нічого не станеться.
Що я маю забути про це.
ЧОЛОВІКА ЗНАЙШЛИ МЕРТВИМ ДЕТАЛЕЙ НЕМА.
ВЕДЕТЬСЯ КРИМІНАЛЬНЕ РОЗСЛІДУВАННЯ.
Добрий день.
Чого тобі?
Я з бостонської газети.
Сподівався отримати інформацію про одного тутешнього пацієнта.
Спитай на парадному вході.
Дін Вітмор.
Ну.
Цікавить, як він помер.
Заплачу 100 $ за інформацію.
Двісті.
Він убив себе.
-Як? -У душі.
Як?
Ти точно хочеш це почути?
Так.
У кожного гостя своя кімната, свій душ.
Справжній люкс.
-Куди краще, ніж моє житло. -Як?
Він подавився.
Перед сніданком він випив шампуню, щоб змастити прохід.
Потім розламав навпіл брусок дорогого мила.
Одну половину кинув на підлогу, а другу запхав собі в горло.
Якого дорогого мила?
Починається на «Б».
«Бут-Бей»?
Так. Звідки ти знаєш?
-Він написав передсмертну записку? -Ага. На папірці. Один рядок.
Що там написано?
Навіть щось миле. Як молитва.
Там було: «продовжуй дарувати любов…»
-«…скільки можеш». Це не молитва. -Ні?
Це текст пісні.
Коли ти падаєш, навіть якщо знаєш, що впадеш,
навіть якщо ти цього хотів,
це все одно тебе шокує.
Дна немає.
Кінця немає.
Ти просто падаєш.
«Жах.
Жах».
Коли ви померли, я заглянув у вашу шафу.
Секретну шафу.
Там не було нічого страшного. Лише спогади.
Ваші таємниці — мої таємниці.
Тому ви й обрали мене.
Ваша мама померла, коли ви були малі.
Як і моя.
Ви знали, що таке самотність.
Яке це відчуття.
Як і я.
Ви тому й намагалися бути на зв’язку.
М-ре Герріґене, я не відразу розшифрував ваші повідомлення.
«К-К-К
С-Т…»
означає «Крейґу, стоп»,
чи не так?
Ви кажете мені припинити,
бо вам боляче?
Якщо це так і я роблю вам боляче, прошу вибачення.
Мені дуже шкода.
Чи ви кажете мені припинити, бо я роблю боляче собі?
Ви просто дбаєте про мене, бо вам не байдуже?
Якщо так, тоді…
дякую вам.
Дякую.
Відпочивайте, м-ре Герріґене.
ГЕРРІҐЕН 1923–2008
ДЖОАННА ПУЛ ДОЧКА, ДРУЖИНА, МАТИ — 1969–2001
Вибач, мамо.
Мені дуже шкода.
У XXI столітті через наші телефони ми ніби одружуємося зі світом.
Якщо це так, то цей шлюб, певно, невдалий.
Я більше не впевнений у багатьох речах.
Навіть у самій реальності.
Та в дечому я маю таку тверду впевненість, як скелі в Новій Англії.
Коли я помру,
коли прийде мій час…
хай мене поховають із пустими кишенями.
ЗА МОТИВАМИ ОПОВІДАННЯ СТІВЕНА КІНГА
Переклад субтитрів: Галина Шрам