Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Jo!
Zatleskejte muzikantům
a přispějte do klobouku!
Děkujeme, paní!
Zatleskejte muzikantům a přispějte do klobouku!
- Zdrháme! - Stůjte!
- Co se děje? - Pojďte sem! Neutíkejte!
Holka moje, nakrmila jsi psa, ale teď budeš mít hlad.
Ale tati, chudák pejsek. Jenom ať si dá.
- Jsi v pořádku, tati? - Dobrý.
Jenom mi zaskočila rybí kost.
Tati?
Ano, zlatíčko?
Proč nás vždycky vyhánějí?
Bojí se.
Koho? Nás?
Ne, bojí se sami sebe.
Bojí se, že si uvědomí, že jsou součástí stejné hudby.
Jak to myslíš?
Poslouchej.
Podívej na ně.
Vidíš?
Každý člověk má melodii.
Stačí umět poslouchat.
Promiňte, maestro.
Když jste součástí orchestru, nesmíte to pokazit.
Cvičíme několik týdnů. Hrajeme to pořád dokola.
Moc se omlouvám.
Mám nemocného syna.
Manžel je s ním v nemocnici.
Myslela jsem na ně, promiňte.
- Je pro vás rodina na prvním místě? - Ano, maestro.
Vždy na prvním místě.
Dobře.
Tak buďte s rodinou. Tady pro vás není místo.
Dobrá. Pokračujeme.
To je ono!
Panebože, Ali. Mně snad upadnou nohy.
Koukni na mě, udělaly se mi opruzeniny.
Chodím jak po obřízce.
- Tak dobrou. - Dobrou noc.
Dobrou.
- Zvládneš si otevřít? - Jo.
Dobře.
Copak se děje? Budíš mě hrozně brzo.
Tati?
Z čeho máš tu jizvu?
Tu mám z výbuchu sopky.
Spadl jsem do sopky, když jsem zachraňoval ostatní.
Nelži, tati.
Tvůj strejda mě vytáhl.
O té jizvě na hlavě jsi zase říkal, že do tebe narazilo letadlo.
Jo, vidíš ten otisk křídla?
A co tahle?
Napadli mě lvi.
Nevěřím. V naší čtvrti?
Kdysi v naší čtvrti bývali.
Se strejdou jsme je zahnali.
A kde je teď strejda?
Kam na ty těžký otázky takhle brzo ráno chodíš?
Co to tu smrdí?
Vajíčka!
No panečku, to je ale jídla.
Holka moje, kdo ty vajíčka bude jíst?
Mlsoun toho sní hodně. Nikdy nemá dost.
- Tak já zajdu pro chlapy. - Dobře.
- Nejez, dokud nepřijdeme. - Dobře.
Ty!
SLAVNÝ VIRTUOS MÁ DNES VEČER KONCERT
Sakra, Ali. Z toho tvýho zasr…
podělanýho hraní nám pukne srdce.
Dívat sem, prosím.
A ještě sem, prosím.
Díky. To by mělo stačit, ne?
Výborně, Mehmete. Dnešek se povedl.
Příští týden se u mě zastaví Ulrich Mertin.
- Přijdeš taky? - Jasně.
Koncert je skoro vyprodaný. Bude to úžasné vystoupení.
- Uvidíme. - To je Merve, moje žena.
- Znáte se? - Mám špatnou paměť.
Myslím, že ano. Vidíme se už potřetí.
- Znáte se s paní Sunou? - Ano, jistě.
Zrovna jsme mluvili o jeho koncertě s Ulrichem Mertinem.
Slavný houslový virtuóz z Berlína.
Určitě vám musí být velkou ctí hrát jeho skladby.
No, ano. Jistě.
Ale budeme otevírat mojí skladbou.
- To jsi neříkal. - Víš, že mám rád překvapení.
Máte štěstí, paní Suno. Váš manžel je jedinečný talent.
To já mám štěstí. Bez ní bych to nikam nedotáhl.
No…
- Na zdraví. - Na zdraví.
Pro mě to taky bylo překvapení.
S tou tvojí skladbou. Říkals, že nějakou máš.
Už se těším, až si ji poslechnu.
Měl jsem něco v hlavě.
Protože ty máš vždycky něco v hlavě, že?
Vždycky musíš být ze všech nejlepší, že?
Slavný Mehmet Mahir Kamaci…
Teď ne, Suno.
Jeď, přijedu později.
Pane jo.
Velkej koncert, co?
Přišel jsi mi poblahopřát?
Nesu ti tohle.
Měl jsem tu stejnou.
Roztrhal jsem ji.
Nech si ji.
Vyrostl jsi.
Ty jsi zestárl.
Chtěl jsem se s tebou spojit, ale…
- Na co se vymluvíš? - Není to výmluva.
Itálie je daleko.
Sotva jezdím mimo naši čtvrť. Jak bych mohl jet do jiný země?
Ale konečně jsi to dokázal.
Můj bráška je velkej houslista.
Houslový virtuos.
Proč jsi přišel?
Máš neteř. Jmenuje se Özlem.
Má osm.
Je chytrá jak rádio.
Máma jí umřela při porodu.
Od té doby nás nepotkalo štěstí.
Je bystrá. Jako ty, když jsi byl malej.
- Hraje na housle. - Co to děláš?
Po 32 letech mluvíš o své dceři, jako by se nic nestalo?
O tom, jak se mi podobá.
Tak jenom doufám, že ji taky neposadíš na loď a neutečeš.
- Neutekl jsem. - Utekl, Ali.
Všechno jsem dokázal sám.
Takže…
mi tu po tolika letech nevykládej něco o rodině.
Mehmete.
Já umírám.
Doktoři říkali,
ať hned podstoupím léčbu.
A dožiju zbylý čas.
Nebojím se smrti.
Bojím se o Özlem.
Až umřu, nebude mít nikoho.
Kromě strýčka.
Pro mě jsi mrtvý už dávno, Ali.
Žádného bratra ani neteř nemám.
Suno.
Potkal jsem Aliho Rizu.
Koho?
Bratra.
Mého staršího bratra.
A jmenuje se Ali Riza.
A dozvídám se to až teď.
Hodně se změnil.
Jenom oči má stejné.
A nejspíš i jizvy.
Díval se na mě jako tehdy.
Jako v den, kdy mě opustil.
Pšt! Ticho!
Sklapněte, lidi spí. Buďte ticho.
Kovboj promluvil. Dobře, šerife, budeme zticha.
Máte tuhle čtvrť na starost, chápeme.
- Zkus se někdy neožrat. - A co když se ožeru?
Co je?
Ali?
Dobrý?
Jo, dobrý. V pohodě.
Nevypadáš v pohodě, kašleš jak tuberák. Podržím ti to.
- Vydrž. - Dobrý?
- Jsi v pořádku, tati? - Jo.
Tati, teče ti krev z pusy!
Ali!
Co čumíte? Sežeňte taxík!
Neplač, zlatíčko.
Haló? Čekáme. Jo, stojíme na ulici.
Pospěšte si.
Tati!
Neumřeš, že ne?
Rychle, pospěšte si!
Ano, čekáme venku na ulici.
Neumřu, zlatíčko.
Vždycky budu s tebou.
Vždycky, když se nadechneš,
nadechnu se i já.
Vždycky, když zafouká vítr,
pohladím tě po vlasech.
Vždycky, když zaprší, políbím tě na tvář.
Vždycky, když se dotkneš země, chytím tě za ruku.
A vždycky, když budeš hrát na housle,
položím ti hlavu na rameno.
Vždycky tě budu poslouchat.
Budu poslouchat vždycky, když budeš hrát.
Mluv se mnou.
Nikdy nemlč.
Vždycky budu s tebou.
ODBOR SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY DĚTÍ DĚTSKÝ DOMOV
V tuto chvíli musí být ve státní péči.
Můžete za Özlem přijít v návštěvní dny, ale to je prozatím vše.
- Kovboji? - A hele.
Bambulka už je tu.
Pojď, Özlem.
Özlem, paní Inci přijela…
Přijela…
Ona…
Přijeli jsme tě odvézt.
- Takhle jste to říkat nemusela. - Jo.
- Odvézt kam? - Do nového domova.
Já nechci nový domov.
Tohle je můj domov. Zůstanu tady.
- Ale Özlem… - Neznám vás!
- Vypadněte z mýho domu! - Klid, holka!
- Uklidníme se a zase přijdeme. Pojď. - Dobře.
- Já se nikam odvézt nenechám! - Klid!
No tak, to stačí. Pojď se mnou.
- Běžte pryč! Kdo si myslíte, že jste… - Pojď.
Paní Inci, tak to vidíte.
Nešlo by to udělat nějak jinak?
Existuje jedna možnost. Může si ji vzít do péče její strýc,
ale pokud to neudělá, musíme ji umístit do státní péče.
Její strýc?
Podle záznamů má strýce. To jste nevěděli?
Její táta o bratrovi mluvil, ale…
- Nějaké články o koncertě? - Jo, pár.
Píšou: „Domácí houslový virtuos Mehmet Mahir Kamaci a jeho orchestr
minulý týden přinesli publiku hudební požitek.
Zatímco hudba orchestru plynula hladce jako Nil,
Kamaci se sveřepě snažil vyniknout.
Tento přístup je jeho největší překážkou
na cestě k opravdové výjimečnosti.“
- Kdo to napsal? - Art Plus.
Ten pisálek zřejmě chtěl být hudebník, ale nevyšlo mu to.
Je to častý problém.
Vždycky útočí na tvořivé lidi.
Děcka, neběhejte tu! Podlaha klouže.
Neběhejte!
Tady, Özlem.
- Zdravím, posaďte se. - Děkujeme.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Jsme přátelé vašeho bratra, Aliho Rizy.
Nejsme cizí. Jsme muzikanti jako vy.
- Já jsem hudebník, ne muzikant. - Jo, tak nám taky někdy říkají.
Co potřebujete?
Máme pro vás zprávu, ale nevím, jak to říct.
Prostě řekni: „Váš bratr zemřel.“
Zatraceně, Kovboji! Nemůžeš s tím takhle vyrukovat.
- Říkals, že nevíš, jak to říct. - Sklapni!
Omluvte ho, prosím, je to nezdvořák.
Upřímnou soustrast. Ali už není mezi námi.
Dobrá.
Tak pokud je to všechno…
No, měli bychom na vás jednu prosbu.
Jakou?
Ali měl dceru.
Özlem.
Má osm roků. Odvezla ji sociálka.
Jestli si ji nevezmete do péče, dají tu chudinku do sirotčince.
No a?
To se mám starat o dítě, o kterém jsem doteď ani nevěděl?
Ne, tak to nemyslíme.
Postaráme se o ni my. Je jako naše dcera.
Ale nedají nám ji, protože nejsme její příbuzní.
Mysleli jsme, že jako její strýc byste…
Bych si ji mohl vzít a dát vám ji, že?
Pánové, chcete po mně, abych kvůli vám spáchal zločin.
Ne kvůli nám, ale Özlem.
Nejsme pro ni cizí. Známe ji od narození.
Bereme ji jako dceru.
Promiňte, ale nemám na tohle čas. Mám tady práci.
Nemůžeš mě soudit, Suno.
- Ani tu holku neznám. - Je to tvoje neteř.
Já žádnou nemám. Její otec mě před lety opustil.
Tak ses rozhodl, že si vyliješ zlost na malé holce.
- Bezva. - To se mám starat o holku, co neznám?
Uvědomuješ si, jaká je to zodpovědnost?
Nikdo od tebe nečeká, že ji adoptuješ.
Přišla o tátu. Nechtějí, aby přišla i o své známé.
Bude jí líp v sirotčinci než u nich.
Nepostarají se ani o sebe.
Jak se asi postarají o malou holku?
Navíc mě čeká velký koncert.
Samozřejmě. Já zapomněla, promiň.
Dělej, jak je ti libo, Mehmete.
Už nic neříkám.
Ale uvědom si, že některé věci na světě jsou důležitější než ty a tvoje hudba.
Třeba holčička, která nikoho nemá.
VÝŠKA: 124, VÁHA: 22,5 ALERGIE: OŘECHY
Blahopřeji, Özlem!
- Je potřeba vyřídit ještě něco? - To je vše.
Má štěstí, že má strýčka, jako jste vy.
Děkuji.
Já věděla, že přijedete!
- Jasně že jo! Přece tě tu nenecháme! - Pojď sem!
Mockrát děkujeme, pane Mehmete. Jsme vašimi dlužníky.
Není zač.
Dneska večer vás zveme. Přijďte.
Díky, ale už jsem promrhal spoustu času. Musím zase jít cvičit.
- Mějte se. - Pane Mehmete!
Ano?
Tahle složka je pro vás.
Uvnitř je moje číslo. Kdyby něco, zavolejte.
Stejně vás brzy navštívíme.
Navštívíte?
Jen se ujistíme, že Özlem žije ve vhodném prostředí.
Je to jen formalita.
Nepochybuji, že jí zajistíte ty nejlepší podmínky.
Ale kvůli dokončení procesu ji i přesto musíme přijít zkontrolovat.
Jistě.
- Jistě. Děkuji. - Nemáte zač.
- Mějte se hezky. - Vy taky.
Zatím nejste její poručník.
Následný proces začne, až se k vám dítě nastěhuje.
V tomto období vás navštíví sociální pracovník.
Může a nemusí přijít bez ohlášení.
Ale proč?
Poručníkem dítěte se stanete, jen pokud splníte potřebné požadavky.
Přestaň mi říkat „dítě“! Mám jméno!
Přestaň vyvádět, Bambulko.
- Kašlu na ně. - A kdy přijdou?
To nevíme. Kdykoli během následujícího měsíce.
Měsíce?
- To se o ni budu starat měsíc. - Můžu to prověřit, jestli chcete.
Můžu zkusit zjistit, jestli by nepřišli dřív. Co říkáte?
- Říkám jen do toho. - To by bylo skvělé, kdyby to šlo.
- Nashle, Berno. - Ráda pomůžu.
Na shledanou.
Vystupovat.
Pojď.
Pojď dál.
Já chci jet domů.
Slyšela jsi právničku. Než to vyřešíme, musíš bydlet u mě.
To je mi jedno, já jedu domů!
Já jdu dovnitř.
Jestli chceš, přijď.
Poslechl jsem tě.
- Vzal jsem ji z dětského domova. - Určitě je teď šťastnější.
Tím si nejsem tak jistý.
To je tvá neteř?
- Vypadá to tak. - Co tady dělá?
Sociálka ze mě udělala jejího poručníka.
Přijdou se sem podívat.
Chvíli u nás pobude.
Ahoj.
Já jsem Suna. A ty jsi…
- Özlem. - Özlem.
Těší mě, Özlem.
Neboj. Můžu si přisednout?
- Co tady děláš? - Čekám na taxík.
Aha. Ale v tuhle dobu tady moc taxíků nejezdí.
Jen ať víš.
Můžeš počkat vevnitř, jestli chceš.
A můžu ti udělat něco k jídlu, jestli máš hlad.
A jestli pak budeš chtít jet, slibuju, že ti zavolám taxík.
Je to na tobě.
Jen jsem chtěla jít na vzduch.
Tebe tady někdo drží?
Proč myslíš? Já tady bydlím.
Tak na co je tu alarm?
Poslyš, uzavřeme dohodu.
Nedělej problémy a já tě co nejdřív dostanu domů, platí?
Dobře, platí. Lepší než nic.
Tak jo, platí.
Kde budu spát? Snad nečekáš, že na gauči.
Vezmi si věci.
Běž. Nahoru.
Moje housle!
Teď už můžu spát.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
- Fakt? - Fakt.
Dobře, na něco se tě zeptám.
Jaké máš oblíbené jídlo?
Pořádně si to promysli.
Není nad čím přemýšlet.
- No… - Fazole s rýží!
Jasně.
Táta mě to naučil vařit.
Namočili jsme fazole a zapomněli je tam několik dní.
A uprostřed kuchyně nám vyrostl strom.
- Fazolovník! - Teď si vymýšlíš.
Celý rok jsme jedli fazole s rýží.
No teda. To muselo být něco.
Co je to za kravál?
Dobré ráno.
Děláme s Özlem snídani.
Nemůžete ji dělat trochu víc potichu?
Víš, jak jsem marný, když se pořádně nevyspím.
Jasně.
Díky.
Mahire!
PRÁVNIČKA BERNA
- Haló? - Dobrý den.
Zdravím, Berno.
Volám panu Mehmetovi ohledně jeho neteře.
Ano.
Teď nemůže. Je to naléhavé?
Snažila jsem se domluvit návštěvu ze sociálky,
ale jsou na to hodně hákliví.
Pan Mehmet by z toho mohl mít problémy.
Jestli chcete, můžete jim to dítě vrátit.
Rozumím, ale…
Rozhodli jsme se, že chceme, aby u nás Özlem zůstala.
Co přesně musíme udělat, aby nám ji svěřili do péče?
- Dobrý večer. - Dáte nám rozhovor?
Můžeme poprosit o fotku?
Nějaký komentář?
- Dobrý večer. Ráda vás vidím. - Díky.
Co tu děláme? Neměla jsem sem chodit.
Koukni, co mám na sobě.
Hrůza. Vůbec to není můj styl.
Zaprvé ti to moc sluší.
A podívej, jak je to tu krásné.
Já tam nejdu. Strejda mě stejně nemá rád.
Co to plácáš?
Říká mi „dítě“. Nikdy se mi nedívá do očí.
Nemluví se mnou.
Poslyš, strejda má při práci trochu nervy.
A příští týden má důležitý koncert.
Proto se tak chová. Ne kvůli tobě.
Jak dlouho jste manželé?
Čtrnáct let.
To je hodně. Proč nemáte děti?
Protože…
Nejdřív chtěl dítě on, ale já ne. Pak jsem ho chtěla já, ale on ne.
A když jsme ho chtěli oba, Bůh nám žádné nedal.
Přijdeme pozdě. Pojď dovnitř, bude to fajn.
Zatleskejte muzikantům
a přispějte do klobouku!
Prosím, vyšňořené dámy a pánové.
- Vytáhněte šrajtofle! - Promiňte.
- Jak ses sem dostala? - Pusťte mě!
- Özlem! - Běž pryč.
- Přišla jsem na strejdův koncert. - Pane!
- Pojď, Özlem. - Promiňte, paní.
Jsi v pořádku?
Omlouváme se.
Kde ses tam vzala?
Co tady dělá?
Co jsem měla dělat? Nechat ji doma samotnou?
Hlídej ji, ať nás ještě víc neztrapní.
Díky.
Özlem, zajdeme si umýt ruce, ano? Pojď.
- Pane Mehmete. - Dobrý večer.
- Blahopřeji, byl jste skvělý jako vždy. - Děkuji vám.
A přeji vám hodně štěstí.
- Mám z vašeho rozhodnutí radost. - Rozhodnutí?
Že neteř bude žít s vámi.
Suna mi to říkala po telefonu.
Myslím, že to tak bude nejlepší.
Vaší neteři to prospěje.
Díky vám vyroste v milujícím domově.
Zavolejte, až budete chtít, a všechno zařídím.
Dobrou chuť.
Díky. Dobrou noc.
Dobrý, ale něco ti ukážu.
Když to chytneš takhle…
Tak dobře.
Hezky se vyspi.
Dáme ty housle bokem?
Dobře.
Jak myslíš.
- Sladké sny. - Dobrou noc.
Dobrou noc.
Na zdraví.
Kdy jsi naposledy hrála na klavír?
Jsi opilý?
To piano tady uprostřed obýváku akorát zbytečně zabírá místo.
Jdu si lehnout.
Dobrou noc.
Proč jsi neřekla, žes mluvila s právničkou?
Samozřejmě bych ti to řekla.
Ale rozhodla ses jednat za mými zády.
Nejednala jsem za tvými zády.
Jen jsem nechtěla, aby odešla.
Ať ti chlapi mají s Özlem jakékoli úmysly,
jak se o ni asi postarají?
Je to ještě malá holka. Nemůže zpívat a vybírat peníze na ulici.
Chci, aby byla šťastná.
Nechtělas, aby byla šťastná ona, ale ty.
- Prosím? - Suno.
Máš v sobě prázdnotu
a nevíš, jak ji zaplnit.
Nevyužívej k tomu tu holku.
Takže ty celou dobu víš, že cítím prázdnotu.
Skvělý.
Řekni mi, co tím přesně myslíš.
Dobře.
Rozmazlená dcera velvyslance, zdrcená svým snem, že se stane hudebnicí.
Özlem je tvůj chvilkový rozmar, aby ses cítila naživu. Jako tohle piano.
Na tvých rozmarech ti záleží tak moc,
že z nich děláš svoje priority.
Přátelé, rodina, já…
I to piano. „Smysl tvého života.“
Všeho ses vzdala. Co až tě přestane bavit Özlem?
Budeme se dívat, jak se na ni v rohu práší?
Máš pravdu.
Všeho jsem se vzdala.
Vzdala jsem se spousty věcí, které jsi nevyjmenoval.
Kvůli tobě.
Přizpůsobila jsem svůj život tvým kariérním plánům.
Přestala jsem hrát na klavír,
což bych sama nikdy nečekala.
Když jsem hrála, lidi na mě koukali, ale viděli tebe.
Poslouchali mě, ale slyšeli tebe.
Nemáš tušení, jak hrozné je žít ve tvém stínu.
Ty si úplně vystačíš sám.
Nikoho dalšího totiž nesneseš.
Haló?
Schůzku?
S Ulrichem Mertinem?
Ne, nezapomněl jsem. Jasně.
Už jedu.
Dobře.
Dobře, díky.
Aha. Takže ty jsi tu taky.
Co teď s tebou?
Promiňte, že jdu pozdě.
Ano, všimli jsme si.
Vaše dcera?
Neteř.
Ahoj, mladá dámo.
Páni, ty taky hraješ na housle?
Prý jestli hraješ na housle.
Ne, jen je nosí s sebou.
Zůstaly jí po otci.
Ano, hraju.
Říká, že hraje.
Vždyť jsou dlouhé jako tvoje ruka.
Hraju. Myslíš, že jsem lhářka?
Dospěláci teď budou řešit práci. Sedla by sis tamhle?
Můžeme prosím předstírat, že tady není?
Můžeme to zkusit.
Lístky jsou vyprodané.
Bude to skvělé vystoupení.
Konečně se dostáváme k našemu projektu.
Prý chcete zahájit koncert vlastní kompozicí.
Víte, kdyby vám to nevadilo…
Jsem Němec.
Změny na poslední chvíli nesnáším.
Předpokládám, že je to vaše první kompozice, že?
Ano.
No, v tom případě
bych si ji nejprve rád poslechl.
Jistě. Zítra můžete začít zkoušet.
Nebo klidně už dnes.
Ulrich je unavený z cesty. Necháme ho odpočinout.
Pokud je to všechno, uvidíme se zítra na zkoušce.
Jo. Tak zatím.
Zatím.
V deset. Přesně.
Ovšem.
Blbec.
Haló.
Ahoj.
- Leylo. - Zdravím, maestro.
- Je ten žaludek lepší, Serap? - Jo.
Rozdej to. Budeme hrát tohle.
Co je to, maestro?
Moje skladba.
- Vy jste něco složil? - Co se divíš? Proč bych nemohl?
Ne, jen je to tak najednou…
Nevěděla jsem o tom, maestro.
Do zítřka se to musíme naučit. Přidá se k nám Ulrich.
Tak dobře.
Máme novou houslistku?
Ne. Nemáme.
- Co děláš na jevišti? - Taky umím hrát.
Tady to není pro tebe.
Najdi si dole místo. Po zkoušce pojedeme.
Nepotřebuju jeviště, abych mohla hrát.
Tak jo, lidi.
PRAŽENÁ CIZRNA, KEŠU, MANDLE
Ta je roztomilá! Podívejte.
Hej, tohle je můj plac. Tady nemůžeš žebrat.
Já nežebrám.
Ne? Tak to ty prachy nepotřebuješ.
Dej to sem! To jsou moje peníze!
Táhni! Už se tu neukazuj!
- Dej mi moje peníze! - Nech mě!
- Slez ze mě, ty potvoro! - Dej to sem!
- No tak, co se tu děje? - Ta ženská mi vzala peníze!
Kousla mě! Hlídejte si toho spratka!
Zajdi si pro housle.
- Ale strejdo… - Běž.
- Promiňte. - Bůh vám žehnej.
Nebýt vás, dala bych jí co proto.
Vem si to.
Pojď.
- Zapni si pás. - Už ho mám.
Neměla opravdové mimino, ale panenku.
To neznamená, že se s ní máš prát.
Ale já si ty peníze vydělala hraním.
Na co potřebuješ peníze?
Měla jsem hlad. Chtěla jsem si něco koupit.
Stačilo říct.
Ty mě nikdy neposloucháš.
Klidně si vem vidličku.
Nechutná?
Kde je Suna? Ta aspoň dobře vařila.
Tak to nejez.
Vrátí se?
To nevím.
Odešla kvůli mně?
Ne, kvůli mně.
- Objednám ti něco jiného. - To je dobrý.
Sním to. Je to jak špagety. Díky.
Takže umíš i poděkovat?
Dobře. Nemáš zač.
Musím dneska pracovat.
Po večeři můžeš jít spát.
Takhle brzo nechodím spát.
- A kdy teda? - Kolem půlnoci nebo před svítáním.
Podle práce.
Když se zadařilo a měli jsme pořádné vystoupení,
vraceli jsme se z hospody nad ránem.
Když ne, vraceli jsme se kolem půlnoci.
Dobře.
Kdybys nemohla spát, pusť si televizi.
Já budu nahoře pracovat.
Dobrou chuť.
Dobré ráno.
O té spálenině mi říkal táta. Fakt máš taky takovou.
- To ti říkal táta? - Jo, říkal.
Jak vybuchla sopka.
Cože?
Táta do té sopky dokonce spadl, ale tys ho zachránil.
- Jo? - A do hlavy ho trefilo letadlo.
A víš co? Mě trefilo taky. Hele.
Oba máte spoustu jizev.
Časem se zahojí.
A přestanou bolet.
Bolí, když na ni sáhnu?
Ne.
Bolí, když vzpomínám.
Co to tu smrdí?
Vajíčka!
Prosím.
Jaké jsou?
Výborné.
To jsou dnešní noviny?
Asi jo.
Můžeš snídat a zároveň si číst.
Tak to zkusíme.
„Ovčí sýr, který způsobil krizi mezi těmito dvěma zeměmi,
oznámil, že je případně připraven všechnu třešňovou marmeládu odkoupit.
Na to olivy zareagovaly…“
To asi nepůjde.
Zkus to.
No…
„Ur-gent-ní…
Urgentní
pří-jem.“
Urgentní příjem.
Chodíš do školy?
Ne. Táta mě něco učil, ale zapomněla jsem to.
Učil mě i násobilku.
Tak… kolik je sedm krát osm?
Sedmdesát osm.
Násobilku budeme muset potrénovat.
- Máš dneska zkoušku? - Jo, mám.
- A jdu s tebou? - Očividně. Nemám nikoho na hlídání.
- Tak já se jdu obléct. - Dobře.
- Jak se vám to líbí? - Ujde to.
Ale má to nedostatky.
- A kdo ne? - To máte pravdu.
Lidé žijí se svými nedostatky.
Ale o to nejde.
Jde o to, že vaše dílo nevyjadřuje žádné emoce.
Doufám, že to do příště vylepšíte.
Ano? Nashle.
Nashle.
Život je nuda.
- Prosím? - Ale nic.
Pojď, jedeme.
Máme čas?
Až do večera.
Bezva. Tak jedeme, kapitáne.
Jeď, budu ti říkat kudy.
Šlápni na to!
No tak, trochu života do toho.
S takovou přijdete na mizinu.
Nazdar, Bambulko! Kde se tady bereš?
Říkala jsem vám, že přijdu.
Zlatíčko moje. Bylo nám po tobě smutno.
- Dobrý den. - Zdravím.
- Mlsoune, porostl ti pupek. - Myslíš?
Dost řečí! Zpátky do práce, hoši.
Ať neumřeme hlady!
Chopte se nástrojů.
Tak hrajeme.
Strejdo, nestůj tam. Vezmi si housle.
Šup. Diváci odcházejí.
Jak to mám zahrát?
Dva, tři, čtyři…
Zatleskejte muzikantům a přispějte nám!
Špatná nota.
Ne, jdou sem měšťáci! Utíkejte!
- Promluvím s nimi. Počkat… - Běžte!
Zdrhejte!
Stůjte!
Běžel jsi dobře, Mlsoune.
Jo, bylo to dobrý.
Strejda hraje na housle na jevišti.
Jeho nikdo nehoní.
Hraní na ulici je něco jinýho, Bambulko.
Cos poznala strejdu, zapomněla jsi na nás.
- Jo! - Ani náhodou, Mlsoune.
Vrátím se domů, až to právnička vyřídí.
Že, strejdo?
Jasně.
Nebuď nabručená. Dej si čajík.
Nejsem nabručená.
Bylo nám po Özlem smutno. Jsem rád, že jste ji přivezl.
Odvezu Özlem zpátky do domova.
- Jak to myslíte? - Mluvil jsem s paní Inci.
Večer ji zavezu zpátky.
Ale proč?
Nemůžu jí dopřát rodinný život, jaký dítě potřebuje.
Nevím, co je to rodina.
Jak ji potom mám vychovat?
A vám chybí prostředky.
Nemůžete si dovolit její vzdělání a rozvoj.
Máte pravdu.
Jak říkáte. Nemáme prostředky.
Chtěla mi vzít peníze z klobouku, ale já jsem ji nenechala.
Řekla jsem jí: „Dej to sem! To jsou moje peníze!“
A ona mi řekla, ať táhnu.
A víš co ještě?
Zakřičela: „Ty potvoro!“ a shodila mě na zem.
Tak jsem ji kousla do ruky.
Byla to podívaná.
ODBOR SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY DĚTÍ DĚTSKÝ DOMOV
Nechoď, tati.
Dobré ráno.
- Vajíčka? - Vynikající vajíčka.
A k tomu smažené chlebíky.
Tak jsme to vařili s tátou.
Ale už jsem vyšel ze cviku.
Prostřeš stůl, prosím?
Tentokrát už ne novinama.
Vezmi prostírání ze spodní skříňky.
Jo, tam.
Jo.
Zvedneš to, prosím?
Jak se to dělá?
Přejeď doprava.
A klepni na ten reproduktor. Super.
Dobrý den, pane Mehmete. Tady Inci ze sociální péče.
Včera jste říkal, že Özlem přivezete, ale nepřijeli jste. Je vše v pořádku?
Teď není vhodná chvíle, můžu se ozvat později?
Ale říkal jste, že Özlem přivezete.
Paní Inci… Özlem!
- Haló? Jste tam? - Özlem!
Özlem!
Pane Mehmete, co se stalo?
- Özlem zmizela. - Cože?
- Vy jste ji neodvezl do sirotčince? - O čem to mluvíte?
- Odvezl, ale… - Ale co?
Nemohl jsem ji tam nechat. Ráno volali.
Slyšela nás a utekla z domu.
Kam mohla jít?
Dobře, uklidněte se. Určitě ji najdeme.
Určitě bude doma. Kde jinde by byla?
- Jo. - Viď?
- Kluci, neviděli jste Özlem? - Ne.
- Ne? Podívej se domů. - Pojď sem!
Dobře. Özlem!
Özlem!
- Özlem! - Özlem!
Özlem!
- Özlem! - Özlem!
Kde jsi?
Özlem!
- Není tu. - Nikde není.
Kde by mohla být?
Měla s sebou housle?
Ano, měla.
Asi vím, kde je.
Tak jedeme.
Vážně umíš hrát na housle.
Já ti to říkala.
Co to bylo za písničku?
Nevím.
Táta říkal, že každý člověk má melodii.
Že když se na lidi umíš podívat, uslyšíš jejich melodii.
To byla tvoje melodie?
Ne.
Tvoje.
Měl jsem strach.
Už neutíkej, ano?
Dobře.
Když ti po nás bude smutno, nemusíš utíkat.
Řekneš nám to a my přijedeme.
Vždyť jsme spolu byli včera.
- Copak bych utekla? - Ne.
Copak bych vás opustila? Vždyť vás mám ráda.
Taky tě máme rádi, ale vyděsila jsi nás, Bambulko.
Musel jsem utíkat s tímhle pupkem, víš o tom?
Táta umřel, když jsme byli malí.
Pak si máma vzala jiného chlapa.
Ten parchant nás každý den mlátil.
Mámě to bylo jedno.
Celý den propila.
Pořád pila, aby to nevnímala.
Takže jsme byli v rukou alkoholičky a maniaka.
Ale Ali mi slíbil,
že utečeme.
Pak mě posadil na loď a vrátil se sem.
Měl jen jednu jízdenku.
- Co? - Táta mi to pořád říkal.
Když jste byli malí, chtěli jste odtud utéct.
Za ušetřené peníze koupil jízdenku do Itálie.
Ale měl peníze jen na jednu, tak ji dal tobě.
Na všech jsi ty.
MEHMET MAHIR KAMACI ZNOVU OKOUZLIL PUBLIKUM
ZA TŘI DNY SE KONÁ KONCERT SLAVNÉHO HOUSLOVÉHO VIRTUOSA
Děkuji.
Dobrou chuť.
Co tu děláš?
Zabloudil jsi?
- Přišel jsem si pro tebe. - Jdeš pozdě.
Neměl ses obtěžovat.
V tomhle hotelu jsme bydleli, když jsme se přistěhovali.
Obdivovala jsi ten výhled.
Tehdy jsem samozřejmě ještě netušila, jak hrozná chyba je něco obdivovat.
Teď už vím, že když něco obdivuješ, jsi zaslepený.
Nevidíš ty ošklivé a egoistické stránky toho, co obdivuješ.
Včera mě u Galatské věže naháněli policajti.
Cože?
Ale bylo to fajn.
Dlouho jsem takhle neběžel.
Jsi v pořádku?
Bez tebe nemůžu být v pořádku, Suno.
Vážně?
Už přijel Ulrich.
Dlouho jsem nepotkal horšího chlapa, než jsem já.
- On je ztělesněná arogance. - Počkej.
Jenom já můžu svému manželovi říkat „ztělesněná arogance“.
Souhlasíš?
Jsem takový blbec.
Pořád jsem viděl jen sebe.
Byl jsem tak slepý, že jsem neviděl ani tebe.
Mrzí mě to.
Nedokázal jsem z nás udělat rodinu.
Když jsem byl malý, staral se o mě jen bratr.
Zjistil jsem,
že rodina vyžaduje lásku, péči, odhodlání a obětování.
Rodina je ta nejkrásnější skladba, která vznikne spojením různých tónů.
Ale bez tebe…
nemám nic, Suno.
Tos řekl hezky, Mahire.
Bez tebe nic nedává smysl, Suno.
Já se teď ale cítím odloučená.
Jak se opovažuješ proměnit v muže, do kterého jsem se zamilovala?
Pamatuješ na písničku na prvním rande?
Samozřejmě.
Lepší písnička na první rande neexistuje, to musíš uznat.
Ne! Neříkej mi, že jsi přivedl někoho z orchestru.
Radši se nedívám.
Neboj, není z orchestru.
Özlem!
Bravo! Pojď sem, hrozně jsi mi chyběla!
Pojď sem! Pojď ke mně!
Mahire, ta holka…
Jo, byla celou dobu se mnou.
Ano, ale ta holka…
S náma bude žít, jestli chceš.
Prosím tě! Ale ta holka…
Má obrovský talent. Já vím.
To jo. Ale ta holka smrdí jako opice.
Copak tě strejda nekoupal?
Chyběla jsi mi.
Dobře, ale opatrně. Mahire!
- No? - Mahire, Özlem už je umytá.
- Koupala jsem se. - No paráda.
To teda jo.
A teď půjde spát. Běžte, mladá dámo.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
Dobrou noc.
- Je rozkošná. - Jo.
Co tomu říkáš?
- Tos složil ty? - Je to hotové.
Zajímavé.
Krásné.
Bravo.
Tohle bude začátek.
Zahrajeme to spolu.
Jak to myslíš, „spolu“?
Že se mnou budeš na jevišti.
Skvělý nápad, ale to nejde.
Hodně štěstí.
- To nemyslíš vážně. - Jsi skvělá. Zvládneš to.
Přispějte mi, prosím.
Přispějte. Bůh vám žehnej, paní.
Bůh vám žehnej.
Co je? Čemu se smějete?
Ani nemá opravdové mimino.
- Cože? - Naivka.
Jak to víte?
Vidím, že jste přidal klavír.
Ano.
Myslím, že kompozice je kompletní.
Vypadá to, že kromě kompozice jste zkompletoval i něco dalšího.
Dobře, rovnou začneme zkoušet. Můžeme?
- Strejdo! - No?
Můžu hrát s váma?
Jasně, první housle.
Özlem!
Dospěláci teď musí zkoušet. Pak si spolu zahrajeme, jo?
- Dobře. - Tady máš peníze, kdybys měla hlad.
Dobře.
Dva, tři, čtyři!
- Özlem! - Zničehonic spadla.
- Özlem! - Sanitku!
- Něco se jí stalo. - Özlem!
Bouchla se do hlavy?
Dej mi ruku, sluníčko.
Ne, já jdu domů.
- Zlatíčko, nebude to bolet. - Já jdu domů.
Dobrý den, kdy ji můžeme vidět?
Musíte se zeptat pana doktora.
Říkal, že nás zavolají, ale za celé dopoledne nikdo nevolal.
Promiňte, musíte se domluvit s ním.
Na čem? Já chci vidět svou neteř!
- Nechápu, proč to komplikujete! - Mahire.
Jenom chci vidět svou neteř. Leží tam moje neteř!
Mám právo ji vidět! Nechápu, o co vám jde!
Pane Mehmete!
Pořád nás k ní nepustili, tak jsem se naštval.
Já vím. Takový je postup.
Ale proč?
Nepostaral jste se o Özlem a nedohlédl na její základní potřeby.
Její zdraví je to nejpřednější.
Proto teď bude ve státní péči.
Jak mám vědět, že má alergii na ořechy?
Věděl byste to, kdybyste otevřel tu moji složku.
Byly v ní lékařské zprávy, psychologické posudky,
dokonce i její oblíbená jídla.
Očividně jste ji ani neotevřel.
Jednou ano.
Když jste hledal moje číslo?
Abyste mi zavolal, že ji chcete přivézt zpátky?
Byla jiná situace.
A co se změnilo?
Všechno, paní Inci.
- Za jeden den těžko. - Za den mi umřel táta.
Během jednoho dne jsem všechno opustil.
Tak mi neříkejte, co se za jeden den může změnit.
My se o Özlem staráme, paní Inci.
Máme ji rádi a chceme, aby žila u nás.
Uděláme pro to cokoliv.
Můžete dělat, co chcete.
Ale prozatím bude nejlepší, když se od ní budete držet dál.
Jsem její strýc.
Musíte mě k ní pustit.
To teď není možné, pane Mehmete.
Paní Inci, už se probrala.
Prý chce vidět strýčka. Hrozně vyváděla, nemohli jsme ji utišit.
Uklidnila se, jen když jsem slíbila, že ho přivedu.
Co máme dělat?
Dobře.
Ahoj. Zase děláš rozruch.
Slyšela jsem tě až sem.
Tohle jsem ti přinesl.
Tátovy housle!
Bývaly moje.
- Nevěřím. - Jo. Dívej.
Vyryl jsem sem iniciálu.
A po mně tvůj táta, když je dostal.
Teď ty housle patří tobě,
tak můžeme vyrýt i tvoji.
Tady máš.
Budeš na ty housle hrát na koncertě?
Jestli chceš, klidně můžu.
Táta by taky měl radost.
Özlem?
Nikdy tě neopustíme.
Budeme vždycky stát při tobě.
Postavím se kvůli tobě komukoliv.
Co se děje? Umírám snad?
Ne, proč?
Tak umíráš ty?
Nikdo neumírá. To musí někdo umírat?
Táta totiž říkal podobné věci, než umřel.
- Budu venku, ano? - Dobře.
DĚTSKÝ DOMOV
Neuvidí koncert.
Je úplně sama.
Mahire.
Po koncertě to vyřešíme, slibuju.
Paní Suno, tři minuty. Můžete jít.
Hned jsem tam.
A navíc tvoje žena je tak bez sebe, že brzo dostane infarkt.
Potí se mi dlaně. Zkus, jak mi buší srdce!
- Co mám dělat? Asi umřu vzrušením. - Klid.
- Dělej to co vždycky. - Vždycky?
Nebyla jsem na jevišti už věčnost.
Jediný rozdíl je publikum, nic víc.
Fakt drobný rozdíl. Dík za uklidnění.
Teď už můžu jít, Mahire.
Máš moji plnou důvěru.
Miluju tě.
- Hodně štěstí. - Díky. Už půjdu.
- Haló? - Dobrý den.
- Promiňte, ale máme problém. - Problém? Jaký problém, paní Inci?
- Özlem zmizela. - Cože?
- Kde je? - Utekla. Zavolali jsme policii.
Nevíte, kde by mohla být?
- Jak to mám vědět? - Naši zaměstnanci ji hledají.
Kdyby něco, dáme vám vědět.
- Kdybyste něco zjistil… - Nebojte, dám vám vědět.
Dobře.
Kam jdeš, Mehmete? Jeviště je tamhle.
Promiň, ale nemůžu hrát.
Jak to myslíš?
Özlem, moje neteř…
Potřebuje mě.
Neblázni, máme plný sál.
Jestli nepůjdeš hrát, zničím tě!
Mehmete! Ukončím tvoji kariéru!
Özlem!
Strejdo.
Proč jsi mě opustil?
Neopustil. Podívej, jsem tady.
Bála jsem se.
Bála jsem se, že se nevrátíš.
Nikdy tě neopustím.
Jsi vyšňořený. Na co?
Na koncert.
Cože? Zmeškali jsme koncert! Co budeme dělat?
To nevadí.
Na hraní nepotřebujeme jeviště.
Ale byla to životní příležitost.
- Na co čekáš? Poběž! - Pojď.
Bravo!
Překlad titulků: Michal Herman