Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tak jo, vysvětlím to.
Má kamarádka…
Budeme jí říkat „bývalá kamarádka“.
…je umělkyně.
A téma našeho přátelství je pocit osamělosti.
Takže jsem vytvořil tuhle show, která je o tom pocitu.
Poslal jsem jí scénář a zeptal se,
jestli mi navrhne pozadí.
Souhlasila.
A pak mi před dvěma dny poslala tohle.
Což nepůsobí jako odcizení,
ale spíš jako ordinace logopeda pro druháky.
Ptal jsem se, jak to naaranžovat,
ale prý na to přijdu.
Takže s vámi budu
mluvit…
celý večer…
ale současně se ji budu snažit uspokojit.
Nemělo by mě to překvapovat, vám snad jde všechno hladce?
Vznášíte se od jedné události ke druhé
a máte ze sebe dobrý pocit? Já to tak nemám.
Většina mých interakcí vypadá jako třídění odpadu.
Znáte ty kontejnery s otvorem na smíšený odpad,
na recyklaci a bioodpad?
Snažíte se, ale na konci si řeknete: „Asi jsem to zvoral.“
Takhle se cítím většinu času.
Celý život mám pocit, že jsem něco posral
a budu mít problém.
Bojím se, že má poslední myšlenka na tomto světě, na smrtelné posteli, bude:
„Ta sestra se na mě zlobí?“
Tohle jsou v podstatě oblasti mého života, kde mám pocit, že je se mnou něco špatně.
Některé jsou důležitější než jiné.
Začneme zvolna. Začneme se psy.
Jako malý jsem nikdy neměl mazlíčka.
Ale sleduju videa psů a jsou hrozně zábavní a milující.
Když se voják vrátí ze zámoří, tak pes úplně vyšiluje, voják taky,
pes mu úplně ojíždí obličej a já si říkám, že bych měl mít psa.
Sehnal jsem si pitbula jménem Keith.
Všichni mi říkali, že z něj bude můj nejlepší kámoš.
A já musím říct, že je možná tak na devátém místě.
Vycházíme spolu, ale ta věc, ke které dochází mezi lidmi a zvířaty,
tak k té u nás nedošlo.
Přemýšlel jsem,
jestli nerozumím vztahu lidí a psů,
nebo jsem jediný, kdo jim skutečně rozumí.
Lidi se ptají, jestli je z útulku.
To jsou všichni.
Útulek poskytujeme všem psům.
Nikdy jsem neslyšel: „Odkud máš labradoodla?“
„Šel jsem do banky, dělala tam manažerku.
Teď je na plný úvazek náš labradoodle.“
Neměl bych říkat, že jsem ho zachránil. Lidi se tím rádi chlubí.
„Zachránili jsme ho, adoptovali.“ To ne.
Vašemu, mému, každému psovi se stalo to, že se narodil, byl unesen a prodán.
„Neale, ty to nechápeš, já jsem psí máma.“
Víš, kdo ještě byl psí máma? Máma toho psa.
Mluvíme na ně jako na děti, považujeme je za děti.
Ale to nejsou. Jsou to zajatci. Říkáme jim: „Ty jsi ale krásná holka.“
Nekvičte tak a uvidíte, co jste zač. „Ty jsi ale krásná holka.“
„Půjdeme ven, dám ti řetěz na krk.“
„Něco mi předveď a dám ti kousek jídla.“
„Jsi skvělá kamarádka.“
Aby to vypadalo hezky, točíme o tom filmy. Třeba Marley a já.
Víte, co v tom filmu vidí pes?
Vidí 96 hodin, ale Liam Neeson nepřijde.
A taky je to má chyba. Něco je se mnou špatně.
Četl jsem knihy o lásce ke psům…
Hele, tohle… To má být k mému LGBT vtipu? Nebo mi tím chce říct, že jsem ve spektru?
Dokonce i u skupin, ke kterým bych podle vás patřil,
nemám pocit, že k nim patřím. Třeba liberálové.
Jasný liberál.
Koukněte. Kost a kůže.
Vypadám jako vousatá Rachel Maddow.
Ale nemám pocit, že bych tam zapadal, protože liberálové nejsou vůbec přívětiví.
Republikáni se baví.
Osahávání, střelba jako ve Westworldu.
Republikáni jsou chamtiví. Zajímají se o sebe, rodinu a boháče. Hotovo.
Liberálům záleží na všech.
Ne na lidských plodech. Ale na všech ostatních. Co, liberálové?
Srát na plody. Co, liberálové?
Klidně bych plod vykopl na ulici, kdybych ho viděl.
Problém liberálnosti je ten, že jí není nikdy dost.
Když republikán řekne, že je republikán, ostatní ho přijmou.
Když liberál řekne, že je liberál, ostatní řeknou: „Uvidíme.“
Jako liberál můžete věřit ve správnou věc, ale když ji vyjádříte špatně, končíte.
Hrůza. Zkoušeli jste veřejně řešit transgender?
I teď se tváříte jakože radši ne.
„Nebuď jako tvůj kámoš. Jdi dál.“
Ale přesně o to mi jde. Je to hrůza. Určitě věříme ve správnou věc, ale…
Řešení transgenderu veřejně je jako hraní konverzační jenga věže.
Jdete na to…
„Zájmena…
On… Oni…“
A republikáni na to: „Transky. Jsou to transky?
Co se stalo? Hrajete jengu?
Tu miluju, postavte ji znovu.“
Liberálové se pořád s něčím potýkají.
Žiju ve Venice v Los Angeles v Kalifornii.
A tam je spousta bezdomovců.
Jsem z New Yorku, takže místní bezdomovce neberu vážně.
Když jednou pracujete s nejlepšími…
Jednou jsem se vrátil domů
a našel tam e-mail.
Papírový e-mail.
Tomu se říká dopis.
„Chystáme útulek pro bezdomovce.“ Jako liberál si říkám, že super.
„U vás přes ulici.“ Tak to je v prdeli.
Je to nějaká show Jak moc jste liberální?
Já psal show pro černochy.
Sousedé chtěli protestovat, já protestovat nechtěl.
Odstěhuju se, ale tohle ne…
Ne, neodstěhoval jsem se. Ten útulek je nakonec v pohodě.
Jak moc jste liberální? by byl zábavný pořad.
„Na letišti vás vousatý muž požádá o hlídání zavazadla během modlitby.“
Jak moc jste liberální?
Vynechám!
Víte, kdo je liberální problém v lidské podobě?
Kanye.
Když se poprvé objevil, říkal, že se George Bush nezajímá o černochy.
Konzervativci ho umlčovali, ale liberálové chtěli, aby mluvil.
Pak spustil, že má rád Trumpa,
a to už ho chtěli umlčet i liberálové.
Kanye už lidi unavuje.
Všichni si říkají, že je cvok.
Jo. Nepovídejte.
Vždyť je rapper.
Odkdy spoléháme na rappery ohledně emoční stability?
Jaký máte argument? „Za mých mladých let jsme měli Flavor Flava.
Chodil kolem a ptal se, kolik je hodin.
My věděli, kolik je, protože měl na hrudi hodiny.“
„Pak taky byl týpek jménem DMX, ten hulil crack a štěkal na lidi.
Dělal…
Věděli jsme, co si myslí.
Když něco štěkl, tak to platilo.“
„Další byl Eminem. Nahrával alba o zavraždění manželky.
Tohle jsou normální lidi.“
Tohle by se jí mohlo líbit.
Jo, zbraně.
Liberály ohledně zbraní nechápu.
Nejdřív bych rád řekl, že se zbraní bojím.
Policajti zjevně taky.
Jaké ponaučení si můžeme vzít z Uvalde?
Z Uvalde v Texasu. Máme… Musí to být dobrý člověk se zbraní?
Jediná možnost, jak to řešit? Celý stát budou dobří lidé se zbraněmi.
Bude to: „Ani hnout!“ „Ty se nehni!“ „Nehýbu se!“ Do prdele…
Pokud máme zastavit střelby,
tak rychlost zabíjí tisíce lidí ročně.
Máme zastavit i tohle? Máme je vytlačovat ze silnice?
Vidíme blížícího se piráta…
„Darebáka v autě zastaví jen dobrý člověk v autě.“
Můj problém se zbraněmi je ten, že nejsem ani na jedné straně sporu.
Konzervativci tvrdí, že jsou zbraně v ústavě.
Otci zakladatelé chtěli ozbrojený lid, aby vláda dělala, co jí lid řekne,
protože jinak byl lid povstal a bojoval s ní.
V 18. století to byla super myšlenka. Ale…
Problém je, že i dnes lidé hromadí zbraně
a myslí si, že jednou budou muset bojovat s armádou a že mají šanci.
Hele, možná mají pravdu,
takže navrhuji jejich teorii otestovat.
Jednou za rok by proběhl střet.
Třeba 100 členů NRA proti, nevím, dvěma příslušníkům armády.
Vysílejte to na Štědrý den na Foxu.
„Veselé Vánoce a vítejte u střetu NRA s armádou roku 2022.
Na bojiště se spojíme s jedním bojovníkem z NRA.
Jak se jmenujete a jakou máte zbraň?“
„Jsem Andy Baker, mám AR-15 a jsem od hlavy k patě v kevlaru.“
„Jak moc si věříte na škále od 1 do 10?“ „Na milion.“
„Spojíme se s příslušníkem armády.“ Pak střih do bunkru, kde říká:
„Jsem štábní seržant Jeremiah Walker.“
„Jakou zbraň používáte?“
„Nevím, jestli je to fér, ale používám dron.
Má osm střel Hellfire a výkonnou kameru.
Jak vidíte tady na monitoru, lidé z NRA jsou v chumlu.
Takže teď…
Už jsme začali? Fajn.
Takže zmáčknu tohle tlačítko.
A všichni jsou mrtví.“
„Tím končí letošní střet NRA s armádou.
Sponzorováno firmou
Whole Foods.“
A lidi z NRA by říkali: „Příště se rozptýlíme a dostaneme je.“
To je konzervativní argument. Liberální argument je ten,
že zbraňové statistiky jsou v Americe děsivé.
A vypadají tak. Máme 40 000 usmrcení zbraní za rok.
Příšerné. Ale víte, co vám nikdy neřeknou? Kolik z toho připadá na sebevraždy.
Dvě třetiny jsou sebevraždy. To nikdo neví.
Kdykoli v televizi vidíme masovou střelbu,
což je samozřejmě tragédie, tvrdí liberálové,
že nepotřebujeme řešit duševní zdraví, potřebujeme zbraňové zákony. Co mít obojí?
Co takhle jednu otázku při prodeji? Zjistěme, kdo je v depresi a kdo ne.
Dvě třetiny usmrcení zbraní vyřešeny.
Týpek chce koupit zbraň, tak mu řeknou, ať ukáže historii hledání.
A pak řeknou: „Poslouchal jste Lanu Del Rey.
A zíral jste na fotku svojí ex. Zbraň vám neprodáme,
ale dáme vám sáček houbiček
a DVD Ace Ventura: Zvířecí detektiv.
To vás postaví na nohy
a rozmluví vám to zadek.“
Takže zbývá asi 13 000 usmrcení se zbraní za rok.
To je otřesné.
Ale víte, kolik lidí za rok průměrně zabije chřipka? Padesát tisíc.
Pokud se bojíte, že vás zastřelí, jak moc se bojíte chřipky?
Nebojíte.
Vydělte to třemi a jste tam.
Vidíte, jak se dostávám do pozice osamělýho sráče?
Je to tak odjakživa.
Dokonce i já sám si někdy říkám, že bych měl mlčet.
Zeptali se mě: „Chceš mít pravdu, nebo být šťastný?“ A já na to…
Je se mnou něco špatně. Mimochodem, v tomhle jdu proti svým instinktům.
Přispívám všem liberálním skupinám, co vás napadnou. Přispívám tolika…
Přispívám antikapitalistické skupině. Není to na hlavu?
A oni mají tu drzost žádat o příspěvek.
„Přispějete nám 100 dolarů na boj s kapitalismem?“
„Jasně, ale víte, jak si vydělávám, že jo?“
No jo.
Možná si říkáte, že bych si měl zahulit
a zklidnit se. Tohle tam není, protože chci hulit.
Naopak. Rekreační drogy mi nějak nefungují.
Třeba MDMA. Éčko, extáze, záleží, kolik vám je.
Zkusil jsem ji sedmkrát osmkrát. Nikdy nezabrala.
Některým lidem mozek na MDMA nereaguje. Patřím k nim. Moji kamarádi k nim nepatří.
Bylo to trapný. Navzájem si třeli bradavky a já…
Jo, tráva na mě asi taky nezabírá.
Nebo po ní máte být pět minut paranoidní a pak usnout? Funguje tak tráva?
V tom případě totiž zabírá.
Mrzí mě to, protože žijeme ve zlaté éře trávy.
Tráva je legální na spoustě míst. I přímo tady.
Sponzoruje komediální vystoupení,
dostávám sáčky, vaporizéry a dýmky.
Mám doma tolik trávy, co nevyhulím,
až jsem jak stará bába, co má na zahradě citroník.
Říkám: „Vezměte si trávu.“
Takže tráva je legální.
Houbičky legalizovali v Denveru, Oaklandu a Oregonu.
Jo.
Takže tam budou obchody s houbičkami.
Zeptáte se jich, jestli mají otevřeno, a oni se zeptají, čemu jste otevření vy.
Mě ty drogy neštvou.
MDMA, psilocybin, tráva, všechno kvůli bezpečnosti prošlo přes FDA.
Ale víte, co by přes FDA neprošlo?
Alkohol. Že by byl bezpečný?
Kdyby v laboratoři testovali whiskey?
Měli by 100 mužů a 100 žen, podávali by ji vědci a informovali šéfa.
„Pane, testovali jsme whiskey.
Po prvních dvou sklenkách byli lidé přátelští.
Kolem třetí sklenky byli mnozí muži agresivní.
Ženy byly rozrušené,
ale tvrdily, že to nechtějí řešit.
Spousta lidí pak zvracela a omdlela.
Ti, co jeli autem a řídili, nabourali.“
„To zní hrozně.“ „Ano, ale šílené je,
že si to v sobotu chtějí zopakovat.
Ptají se, jestli najmeme DJ.
A dva Izraelci tomu chtějí dělat reklamu.“
Zjevně moc nepiju.
Nejhorší je, jak dobré PR má alkohol.
Už odmalička slýchávám: „Když piješ, projeví se tvé pravé já.“
Do jedné dvou sklenek to tak je.
Ale u přátel na šrot neříkám: „Tohle je skutečný Tony.“
„Jděte do prdele!“
„Takhle ho Bůh stvořil.
Skutečný Tony musí chcát na ulici.“
Jo, moc nepiju. Ani moc nekouřím. Lidem se to nelíbí.
Vím ale, že abstinence je fajn.
Vím to, protože když to někomu řeknu, odpoví: „Tak to máš fajn.“ A pak odejde.
S alkoholem je to těžký. Vyrůstal jsem totiž s otcem alkoholikem.
Ale lidi milují alkohol. A ženy jsou lidé.
Takže…
Přiznejte to.
Randění je těžké,
protože nechci řešit, že někdo pije,
ale současně mě to trochu deptá.
Někdy je to v pohodě. Jindy je to: „Hmm, trauma.“
Ale nevím, co v tom rámci můžu chtít.
Nevím, co je…
Myslím si: „Kdo jsem, abych jí říkal, ať nepije?“
„Asi se snažím chránit?“
„Ale před čím?“
„Před negativní emocionální zkušeností? Pachem alkoholu?“
„Ještě ses s tím nesrovnal? Jak je to možný?“
V hlavě se mi přehrává tahle negativita ohledně tohohle a v podstatě čehokoli.
Mám hrozně… Fakt špatný vnitřní monolog.
Jednou jsem si ho zapsal. Když jsem ho viděl, musel jsem ho zničit.
Kdyby kamarádi věděli, že se mnou tak někdo mluví,
nasralo by je to.
Ale přitom to vycházelo zevnitř.
Ohlédli jste se někdy a řekli si, že to, jací jste, bylo nevyhnutelné?
Pokud to o mně nevíte, jsem nejmladší z deseti dětí.
Což je až moc.
Chápete?
Oba moji rodiče se narodili během Velké krize.
A dokonce si ji nesli v sobě.
Jo, oba moji rodiče si tu energii vzali do manželství.
Byla v něm spousta chaosu a alkoholu.
A přísných pravidel.
Spousta násilí. Moje nejranější…
Jedna z mých raných vzpomínek je na bratra,
jak se pere s otcem před domem. Jasně, tohle je život.
Spousta pravidel. Samá pravidla.
Bylo jich tolik, až matka ta důležitá jednou sepsala.
Pak je umístila na stěnu kuchyně jako v nějaké ocelárně.
Kamarádka je sem dala taky.
O některých vám řeknu.
Pár pravidel k televizi. Asi dávají smysl.
Spousta pravidel k prádelně. Matka prádelnu dost řešila.
Když jste tam nechali oblečení moc dlouho, matka ho zkonfiskovala.
Zmizelo ve stylu Rudých Khmerů.
Už ho nikdy nikdo neviděl.
Ale jedny Vánoce
dostala moje sestra Anne klíčenku, svíčku a krabici svého starého oblečení, takže…
Veselé Vánoce, Anne. Proč brečíš?
Pravidla k sendvičům. Ta jste určitě měli taky, že jo?
Museli jsme… Prostě nás bylo moc.
Nemohli jsme dělat sendviče ráno před školou,
takže jsme je chystali hromadně o víkendu a pak jsme je zamrazili.
Cestou do školy jsme si pak vždy jeden vzali.
Říkáte si, že asi nebyly moc čerstvé.
Ale zapomínáte na důležitější věc.
Sendvič někdy mezi osmou ráno a obědem nerozmrzne.
Takže jsme je okusovali dokola jako krysy na pirátské lodi.
V podstatě popisuju Gilmorova děvčata.
ZÁKLADNÍ PRAVIDLA
Vychovali mě jako katolíka. Ještě někoho?
Jo, zvládl jsem všechny katolické milníky. Křest, první svaté přijímání.
Biřmování, ateismus. Je to tak?
Ani bych neměl říkat, že jsem ateista. Řekněme, že jsem agnostický ateista.
Ateisti jsou mimochodem namyšlení pokrytci.
Říkají: „Modlíš se k bohu, to je směšný. Můžu ti ukázat svoji nástěnku cílů?“
Znám hodně bělochů ateistů, ale černochů moc ne.
Nějaké ano, ale málo.
Mám teorii, proč je málo černochů ateistů.
Přednesu ji.
Ateismus je nejvyšší bělošské privilegium.
Fakt je to tak. Náboženství nabízí posmrtný život.
A běloši o něj nemají zájem.
„Mohlo by snad být líp?
Já si dám potravinové doplňky a uvidíme.“
Bělošskému privilegiu se dost dařilo, co?
Jo.
Bělásci, běloši.
Bělásci byli v roce 2020 slepí.
Všechny je to překvapilo.
Mluvil jsem s běloškou.
A prý neměla ani tušení, jak špatné to je mezi policií a černochy.
No jasně, to člověk netuší. Leda by slyšel alespoň jednu černošskou píseň.
O čem asi bylo „Fuck tha Police“?
Prý si myslela, že jde jen o jeden okrsek.
A „I Shot the Sheriff“ od Boba Marleyho?
„Ten nezabil zástupce, takže…“
Nejlepší je privilegium, co se skrývá na očích.
Víte, co je takové bělošské privilegium?
Spousta jmen amerických měst. Třeba Chicago, Milwaukee,
slova původních Američanů. Divoké západní pobřeží.
San Francisco, Los Angeles, San Diego.
Španělská jména. Víte, proč jsou španělská?
Protože jsme ta města smahli Mexiku a neobtěžovali se změnit jména.
To je drsné bělošské privilegium.
Jako by kámoš Pete měl roky holku. „Peteovu holku.“
Ukradnete mu ji a na party ji představíte: „To je má holka Peteova holka.
Máš žízeň? Dej Peteově holce něco k pití.
Koupil jsem ti řetízek s iniciálami. PH. Peteova holka.“
Další bělošské privilegium? Vtipy o rase.
Protože jako běloši si to prostě nebereme.
Znám drsné a vtipné černochy. Říkají, že běloši neumí tančit, nemají rytmus.
„K čemu rytmus? Máme nahrávací společnosti.“
TikTokuju? Upřímně. Je to na TikTok?
Bělásci mi často říkají: „Neale…
Neale, jsem fajn bělásek, co mám dělat?
Jak bojovat s bělošským privilegiem?“ Prostě ho přiznejte.
Stala se mi taková věc.
Zastavili mě za rychlost, stovka na padesátce.
Fakt maličkost.
Bílý policajt si vzal moje doklady.
Ve svém autě si prověřoval značky, já seděl ve svém a říkal si,
že si zasloužím pokutu.
Ať to bude cokoli, zasloužím si to. Pak se vrátil
a říká: „Vyřešíme to napomenutím.“
Podle mě to bylo mimo.
Vím, že mí tmavší přátelé by dostali pokutu.
Musel jsem něco říct, ale byl to policajt.
Ale přišel čas něco říct. „Díky, strážníku, bílé mi potěšením.“
A on na to: „Bílá je na mé straně.“ Cože?
Rasa je pro mě taky zvláštní věc.
Má podivně velký vliv na můj život.
Ne jako u nebělochů, ale mnohem víc než u průměrnýho běláska.
Fakt mi jde psaní vtipů o rase. Ale nevím, jestli je můžu říkat.
Ve špatných rukách totiž…
Třeba to s tím rytmem, to by na sjezdu Ku Klux Klanu byla pecka.
Naprostá pecka.
Slyšeli byste ho tam. „K čemu rytmus? Máme nahrávací společnosti.
Dobrou noc. Jsem Jedediah.“
Neměl bych ty vtipy nechat být?
Vím, jaký je můj úmysl, ale koho to zajímá,
když ta slova někdo překroutí?
Docela přístupné vystoupení, co?
Jsem v malém divadle a moralizuju ohledně rasy.
A Kevin Hart je zatím na stadiónu a vypráví, jak ho velbloud kousl do péra.
Je…
Je se mnou něco špatně.
Víte co?
Tohle je asi dámská bota.
Nejspíš si říkáte,
že kdybych se oženil a měl děti, pocit odcizení by mohl zmizet.
Možná. Nevím.
Neoženil jsem se. Nemám děti. Je mi 48.
Lidem se to nelíbí.
Ženy to mají horší. Od určitého věku svobodné a bezdětné ostatní litují.
U chlapů to lidem připadá podezřelé.
Ženy by mi víc věřily, kdybych se oženil a zavraždil manželku.
„Je schopen lásky, ale někdy se moc rozvášní.
A určitě by nezavraždil dva lidi.“
Rozkošný.
Nejde o… Měl jsem dlouhodobé vztahy. Párkrát jsem byl zamilovaný.
Jen jsem se neoženil. Nedostal jsem se tak daleko.
Takové vztahy jsou riskantní, protože…
V podstatě každý den děláte pád důvěry.
Každý den říkáte: „Jsi na řadě. Jdeme na to.
To je legrace. Teď já.“
„Tak jo. Jdeme na to. Mám tě.
Cítím mezi námi silné pouto. Máme štěstí.
Teď zas já.“
Já někoho nechytil. Někdo nechytil mě.
Obojí je z různých důvodů na houby.
Ve vztazích jde o to, že si musíte věřit a navzájem se ujišťovat:
„Oba to cítíme stejně.
Cítím k tobě to, co ty ke mně. Je mezi námi pouto.“
A v určitou chvíli na vás koukne: „Už to jen předstírám.
Není mezi námi pouto.“
A pak začnete ten vztah rozebírat
a zjišťovat, kdy ten člověk začal předstírat.
Nakonec musíte přijmout fakt,
že některé nejcennější vzpomínky mohly být jen podvod.
Vyráží to dech.
Za tohle se odsuzuju.
U tohohle si říkám, že se mnou je něco špatně.
Odsuzují mě za to i ostatní komici. S jedním jsem mluvil.
Řekl mi: „Ženatý a s dětmi bys byl populárnější.“
Nechápal jsem proč.
„Publikum ti pak víc věří, jako ženáč s dětmi máš zásady.
Dáváš přednost jiným lidem.“
Což jsem nikdy neudělal.
Mám psa. A vy na to: „Toho, co ho nemáš rád?“ Jděte do prdele.
Už vám nic neřeknu.
Chápu, že jako publikum věříte víc komikům,
kteří jsou ženatí a mají děti. Ale mám otázku.
Co manželství Billa Cosbyho? Novinky?
Louis C.K. je pořád šťastně ženatý? Je s ním prdel, musí být ženatý.
Mám ještě jednu. Buďte upřímní.
Co John Mulaney?
Netvařte se tak. Já byl na tý svatbě!
Jo.
Nevím, co stála vás, ale já tam letěl a půjčil si auto.
„Co upgrade za 30 dolarů?“
„Je to Mulaneyho svatba. Rozjedeme to.“
Střih na mě v PT Cruiseru, jak říkám: „Fakt je to upgrade?“
Alespoň manželství Woodyho Allena vzkvétá.
Viděli jste ten dokument?
Allen vs. Farrow.
Dost přesvědčivě tam vylíčili,
že než si vzal svoji nevlastní dceru Soon-Yi,
zneužíval druhou nevlastní dceru.
Je to můj nejméně oblíbený film s Woodym Allenem.
Mé neúspěchy ve vztazích nepramení z toho, že bych se nesnažil.
Zkoušel jsem různé věci,
jazyky lásky, sympatie.
Věk, rasu, váhu, zaměstnání.
Chodil jsem s modelkou. Díky.
Je to jako mít terénní čtyřkolku.
Je to takové, protože na pláži je to super.
Ale jinde si říkáte, že jste ji tam neměli tahat.
Mimochodem, tohle bude heterosexuální.
Nemám na to gay náhled. Nikdy jsem nebyl gay.
Každý rok to kontroluju.
Fakt si to každý rok ověřte.
Já chodím na Pornhub, kliknu na tlačítko „Gay“.
„Tak co? Fajn, zpátky k ženám.“
Sice nejsem gay, ale zažil jsem homofobii,
protože mám bidet.
Moji hetero kamarádi říkají,
že to nedají, nemůžou si stříkat na zadek.
„Pokud by z tebe gaye udělala voda stříkající ti na zadek…
tak jsi gay.“
Prostě buď gay. Zajdi ke mně, zkus si ho a začni nový život.
Tak primitivně muži chápou svoji sexualitu.
Říkáme, že musíme chránit vlajku.
Že je všechno stejný.
Chlapi, ne. Je mi 48. Vlajka už byla ukradena nebo co.
Měl jsem v zadku pár prstů.
Od žen. Nic se nestalo.
Nic se nezměnilo. Neřval jsem: „Má identita!
Vše, co jsem myslel, že jsem!
Vypni Rogana, zapni Drag Race.“
Víte, co mi ve vztahu vždy vyprchalo nejdřív?
Docenění toho druhého. Stává se to často.
Přestaneme si cenit toho druhého. Ženy si říkají: „Muži jsou úplně blbí.“
A muži si říkají: „Ženy jsou náročné a drahé.“
Obě strany mají pravdu. Ženy, jste náročné a drahé. A víte co ještě?
Sofistikované a elegantní,
zvládáte emoční propojení a taky udržujete oční kontakt.
Ženská duše je povznášející.
Svojí přítomností a energií dokáže změnit prostor.
Jsem rád, že tu dnes jsou i ženy. Kdyby tu nebyly,
byli by tu jen chlapi v temné místnosti a zírali by na mě.
Víte, jaká by tu byla energie? Proud Boys, dobře to víte.
Banda chlapů v rukavicích bez prstů
co má bůhvíproč sluneční brýle takhle.
Ženy, myslíte si, že jsme primitivní a blbí. Což jsme.
Ale víte, jací ještě jsme? Kurva vtipní.
Je to tak. Jsme fakt vtipní.
Ženy jsou krásně konstruktivní a muži směšně destruktivní.
Na sešlosti, kde jsou jen ženy, je vidíte pít bílé víno a udržovat oční kontakt.
Říkáte si, že musíte vypadnout. Ale chlapi tu energii trochu uzemňují.
Snažíme se udělat… Pořád se snažíme dělat dojem.
Kupujeme vám krámy, děláme break dance.
Kouzlíme, děláme salta vzad.
Vyprávíme historky se zvukovými efekty. „Flákl jsem ho. On vytáhl kulomet.“
Od ženy jsem zvukové efekty nikdy neslyšel.
Zvuky… Ptačí pípání, mňoukání, to jo.
Snažíme se vás rozesmát.
Pro kamarády máme kruté, vtipné přezdívky.
„To je Mike zvaný Trčák Mike.
Zvaný Analfabet Mike.“
Ženská nikdy neřekne: „To je Sarah zvaná Neplodná Sarah.
Tam dole je tak vyschlá, že jí říkáme Sahara.“
Nemám dovednosti, abych byl něčí kluk.
Jsem rád, že není žádná zkouška,
abych mohl být něčí kluk, protože bych propadl.
Ženská by přišla s výsledky a řekla: „Neale, neprošel jsi, ale to asi víš.
Nevedl sis moc dobře. Třeba v naslouchání.
Ptali jsme se, co uděláš, když sleduješ basketbal
a přítelkyně s tebou chce mluvit. Měl jsi televizi vypnout, ale píšeš,
že televizi zesílíš.
A že řekneš, že jde o první čtvrtinu, což je jedna z nejdůležitějších čtvrtin.
Řešení konfliktů taky nic moc.
Otázka byla na problém s něčím, co jsi udělal. Napsal jsi,
že nejspíš udělala něco podobného
a že řekneš: ‚Jsme si kvit, krávo.‘“
Tak zpátky k aplikacím.
Jo, něco je se mnou špatně.
Další věc, proč se neženu do vztahů,
je dynamika moci.
Muži měli veškerou moc zhruba tak 400 000 let.
A před šesti lety řekly ženy: „Teď my.“
Neměl bych říkat, že muži nemají moc. Budu konkrétnější.
Liberální běloši nemají ve vztahu moc. V tomto historickém období jako běloch
musíte chodit protestovat sami proti sobě.
Když vypukly protesty kvůli Georgi Floydovi,
vyzvedl jsem si ceduli na ženském pochodu. „Problém jsem já!“
Byl jsem na ženském pochodu. Bylo to inspirativní,
ale taky jsem viděl hrozně vtipné věci.
Inspirujících bylo těch 400 000 žen,
jejich manželů, kluků, synů, otců. Všichni měli společný cíl.
Ohromné.
A pak jsem viděl to nejvtipnější. Všichni jsme si vyrobili transparenty.
Byl tam týpek s transparentem
„Takhle vypadá feminista“ se šipkou mířící na něj.
Šli jsme, naše pohledy se setkaly, týpek koukl na transparent a udělal…
Uvidíme, co bude dál.
Chodil jsem se spoustou kritických holek.
Dvě různé přítelkyně přede mnou řekly: „Vycvičila jsem ho.“
„To jsem ho naučila.“ Jo.
Slyšeli jste to někdy od chlapa? Ne, neznáte pasáky.
Jo.
Ano, ženy, učíte nás kde co, ale nic, co bychom chtěli.
Jen to, co chcete vy. Žádná holka mi neukázala, jak škrtit vlka.
Samý holčičí blbosti, co podle vás máme umět.
A my na to: „No jo.“
Takhle zní kluk, co se učí věci, který ho nezajímají.
„No jo.“
„Povlečení, jo.“
Peřina potřebuje vlastní pouzdro.
Díky, zlato.“
Děje se to chlapům po celém světě. Každého věku, rasy, třídy. Bez rozdílu.
Víme, jak to bylo s Meghan Markle a Harrym Potterem. Jmenuje se tak?
Víme, jak to bylo. Řekla: „Jsme v Anglii,
jsi princ, ale máš hroznou rodinu. Pojď do Ameriky, tam budeš nula.“
A on na to:
„No jo.
Seru na tisíciletou tradici. Díky, zlato.“
Ve vztahu hrozně záleží na štěstí. O tom nikdo nemluví. O šťastné náhodě.
Tohle jsem si vyhledal.
Máte šanci jedna ku osmi, že si vezmete toho, s kým chodíte.
Je 50% šance, že vám manželství vyjde.
Když to shrnu, máte 6% šanci, že skončíte v trvalém, milujícím vztahu
s tím, s kým chodíte, i když jste oba úžasní.
Šest procent. Šťastná náhoda.
Vím, že teď musím chvíli mlčet a nechat chlapy, co tu jsou na rande,
aby řekli partnerkám, že jsou výjimka.
Vy to zvládnete. Chápu.
Ale šest procent je šťastná náhoda, ne?
Kdybych se pletl, bude to devět, ale je to šest.
Je to štěstí. My…
Soudíme se podle selhání ve vztazích. Navzájem i sami sebe. Co víc empatie?
Jsme jako fanoušci NBA, co hážou na koš z půlky hřiště.
Když se někdo netrefí, lidi jsou zklamaní. Neřvou: „Jdi do prdele!
Zamysli se, proč to nevyšlo.
Začni u vztahu s matkou a pak pokračuj.“
A pak děti.
Nejsem proti dětem.
Jsem proti plodům.
Víte, že jsem proti plodům.
Nenávidím plody. Kurva, jak já nenávidím plody.
Kéž by mi plod dal záminku.
Nikdy jsem se na sebe nepodíval a neřekl si, že bych se měl množit.
„Dáme to znovu. Jedem.“
Víte, kvůli jakému pořadu nechci děti?
Sledujete někdy noční zprávy?
Klimatická změna je peklo. Lidí je dvakrát víc, než by mělo být.
Nikdy jsem nezažil tolik vzteku a nejednoty.
Mít teď děti by bylo jako být na party,
je narváno, není tam k hnutí, střecha hoří,
sklep je pod vodou, jedou tam policajti
a vy řeknete, že jste měli pozvat taky Briana.
Problém je, že to ženám říkám na prvním rande. Asi bych nemusel.
Ale je to lepší, ne?
Ženy v tomhle mají divný načasování.
Byl jsem na rande a ona říká: „Je mi 40.
Musím začít řešit, s kým budu mít děti.“
„Začít řešit?
Možná ti zbývají poslední minuty.“
Na prvním rande musím ženám říkat, že nechci děti. Lidem se to nelíbí.
Říct to ženě na první schůzce, je jako jít na pohovor
a říct: „Abyste věděli,
na počítači já nedělám.
Jak to uděláme?“
Možná je to štěstí. Možná načasování.
Nebo je to možná obojí. A možná je to mnou.
Možná je se mnou něco špatně.
Možná jsem moc mrzutý, ublížený nebo misogynní.
Nebo něco, o čem ani nevím.
- Víte, co mi došlo? - Vámi to není.
Není to mnou?
Tak jo. Konec vystoupení. Dobrou noc.
Ženy, vidíte, jaké přesvědčení hledám? Prostě…
Jo, nedávno mě napadlo,
že ženě asi nedokážu zaručit emocionální bezpečí.
A ona ho asi nemůže zaručit mně. Kéž by to bylo jinak, ale myslím si to.
Lidi se ptají, jestli nejsem osamělý.
Jo.
Ale nejosamělejší jsem byl ve vztahu, ve kterém jsem být nechtěl.
A s dětmi…
Vím, že mluvím o klimatické změně, ale tou to není. Mezi námi, fakt ne.
Říkám, co vše za tím je, ale jde o citové propojení,
nechci, aby se to dítě narodilo a já to necítil. Třeba jako s Keithem.
A hlavně, táta měl deset dětí, ale neměl rád nikoho z nás.
Nechci… Jsem z poloviny on, mohl bych to všechno opakovat.
Podle lidí bych byl dobrý táta.
Byl bych i dobrý mariňák, ale nechci být mariňák.
Prý to mám risknout. Prostě do toho skočit.
Neriskuju já, ale to dítě.
Ono nese všechna rizika, že jo?
Když se narodíte rodiči, který vás nemá rád,
celý život si myslíte, že je s vámi něco špatně.
Taky mě štve tlak, pod jakým kvůli tomu jsme.
Fakt mě štve.
Jsou desítky nových pohlaví a sexuálních orientací,
ale vztah má orientaci jen jednu.
Na manželství.
„A co polyamorie?“ Polyamorie nemá daňové úlevy. Dejte pokoj.
Lidé jsou tím ale fascinováni. „Uzavřeli jsme manželství a smlouvu.“
„Fakt smlouvu? Jak jste to udělali?“
Právní závazek mě moc neláká.
Chápete? Co je smysluplnější?
Pták v kleci? Nebo pták, který každý den odletí a vrátí se,
protože s vámi chce ptákovat?
Není to lepší?
Lidi říkají třeba…
Blbosti. „Když si ji nevezmeš,
nemůžeš za ní do nemocnice po návštěvní době.“
Můžu, když dám ochrance 40 doláčů.
Pojď sem, ptáčku.
Ptali jste se někdy sezdaných, jaké to je?
Odpovědi vás možná šokují.
A nejde jen o muže. Zeptejte se na manželství ženy.
Ženy zní jako politici u ožehavých témat.
„Liso, co ty a Mike?“
Odpoví: „Děti jsou super.“
Zeptáte se chlapa
a on zní, jako by byl rukojmí.
„Mikeu, co ty a Lisa?“ A on na to:
„Ahoj.
Jsem šťastný.
Nebojte se o mě.
Bojte se o sebe
a o svůj bezbožný život.
Tolik mě toho naučila.
Jsem teď lepší člověk.“
Ona je stranou jako IS a říká: „Pověz mu o povlečení na peřinu.“
„No jo.“
Legrace.
Je zábava být venku, že?
Víte, jaká je snad světlá stránka covidu?
Empatie k duševnímu stavu.
Všichni totiž byli v izolaci.
Lidé se s izolací nevyrovnávají dobře.
Pořád máme pračlověčí mozky.
V izolaci máme pocit,
že nás kmen zavrhl.
Začneme se pak rozebírat
a hledat chyby, které tam nejsou.
S duševním zdravím to jde z kopce.
Snad budou lidé empatičtější, když někdo řekne:
„Mám depresi a úzkost.“ Snad si vzpomenout.
Spousta z nás se cítí izolovaně celý život.
Další věc…
Na covidu mi nevadilo, že jsme kariéru brali trochu v klidu.
Sklonili jsme zbraně.
Když jste během covidu něčeho dosáhli, fajn. Když ne, taky fajn.
Jediní, kdo během covidu něčeho dosáhli, jsou podle mě Bo Burnham…
Amazon.com.
A taky nějak Chicago Bulls roku 1998.
Zase vyhráli, že jo?
Bylo fajn se hodit do klidu, ale sotva se svět otevřel,
zase jsem se srovnával s ostatními komiky a sledoval, kdo kde byl
a kolik lístků prodal.
Jsem na TikTok moc starý?
Může někdo dělat lip-sync videa a brát léky na cholesterol?
Jo, jak jsem říkal, komedie je veřejná a může toho docela dost odhalit.
Jak jsem říkal, je dost věcí, u kterých mám pocit,
že nezapadám a nevedu si zrovna dobře,
ale komedie je věc, kde mám pocit,
že vím, co dělám. Že zapadám. Ale něco mi vždy připomene, že ne.
Těsně před covidem měl Netflix party.
Mimochodem, vytáhnu tolik jmen, že se omlouvám předem.
Mohl bych zmínit i DiCapria,
ale neudělám to.
Takže…
Netflix měl party, bylo to u ředitele.
Chlapa jménem Ted Sarandos. Skvělý člověk.
Skvělý člověk.
Bylo to u Teda Sarandose, když jsem vešel,
byli tam nejlepší komici světa.
Rozhlídnu se a je tam Burr,
Aziz, Mulaney, Ali Wong,
Sarah Silverman, Wanda Sykes, Trevor Noah,
Borat.
Říkáte si, že to docela ujde. Jasně.
Dave Chappelle,
Chris Rock, Kevin Hart.
Pak kouknu tamhle a tam Ellen DeGeneres, Eddie Murphy.
Propána, tyhle lidi jsem pohromadě nikdy neviděl.
Říkal jsem si, že nevím, čím jsem si vysloužil pozvání,
ale musela to být fakt pecka. Byl jsem na sebe hrdý.
Díval jsem se kolem po těch svých hrdinech.
Samé ikony.
A Ted Sarandos, což je skvělý člověk…
pronesl přípitek. Řekl:
„Jsem nadšený, že jsem v jedné místnosti
s mými komediálními hrdiny.“
A Chris Rock vykřikl:
„A Nealem Brennanem!“
Pomyslel jsem si, že snad jednou Chrise taky poníží před širokým publikem.
A byl to taky skvělý vtip.
Velice příhodný vtip.
Kdybych byl někdo jiný, užiju si ho víc. Zasmál jsem se. Pak mi došlo, že jde o mě.
Ve filmech, když někoho zostudí,
je tam zpomalený záběr na…
U mě to byla Ellen a dělala…
Borat na to: „Moje žena!“
Jo, zase jsem o sobě začal mít pochyby. Jako obvykle.
Všichni ti lidé mají přirozený talent. Dave začal ve 14. Už tehdy byl dobrý.
Eddie věděl, že bude v televizi už v pěti.
Ellen řekla, že bude v The Tonight Show, ještě než začala. Spousta historek.
A já to zatím vzal z opačného konce.
Byl jsem scenárista, po třicítce se ze mě stal komik.
Musel… Nemám ten talent.
Chodil jsem na hodiny zpěvu a učil se pohybovat.
Poslouchal jsem audioknihy o charismatu.
Mnoho audioknih.
Mluvím o tom v minulém čase.
Ale dělám to i teď. Vidíte tu věc? Ne, nejsou to hodinky.
Říká se tomu Pavlok.
Dává mi elektrické šoky. Každé tři minuty. Připomíná mi, že se mám usmívat.
Děje se to celý večer.
Jo, když jsem takhle před lidmi, říkám si, jestli to mám dělat.
Co to vůbec je?
Proč nemám normální stand-up?
Posledně jsem chtěl tři mikrofony ve stejných rozestupech.
Tenhle…
A tady teď říkám: „Koukejte, co mám!“
Posledních…
patnáct let jsem komik.
Každý komik mi říká, že působím jako scenárista.
Čímž chce říct: „Dej mi svoje vtipy.“
Předtím jsem byl scenárista, ale ti mi říkali:
„Působíš spíš jako komik.“ Čímž chtějí říct: „Jsi otravný.“
Jako by komici byli tady, scenáristé tady.
Neale, ty zůstaň uprostřed
i se svojí traumatickou komedií.
Víte, že jsem jí za to zaplatil?
Jednotlivě…
se to všechno dá zvládnout.
Ale…
V součtu je to těžké. Pak přichází deprese.
Já už toho zkusil hodně.
Fakt hrozně moc.
Terapii, léky.
Ketamin.
Transkraniální magnetickou stimulaci.
To bylo dobrý, ale ne trvalý.
Letěl jsem do Číny na silnější verzi TMS, která ve Státech není legální.
Možná není legální ani v Číně, nevím.
A pak
jsem zkoušel 5-MeO-DMT.
To má ropucha coloradská.
Jde o psychedelickou atomovou bombu.
To jsem asi… zašel daleko. Myslím…
Asi jsem si trochu ublížil.
Ale dává to smysl,
když hledáte zázračný lék,
někdy to prostě nevyjde.
Ale pořád přemýšlím,
jak se sebepomoc změnila v sebepoškození.
Celý večer říkám,
že je se mnou něco špatně.
A je se mnou něco špatně.
Nejsem k sobě laskavý.
Jsem k sobě nemilosrdný.
Drtím se a útočím na sebe, jako by mi za to platili.
Rád bych přestal.
Rád bych věřil, že můj způsob života,
moje myšlenky, moje zvyky,
moje emoce,
moje názory…
Rád bych věřil, že nejde o vady.
Rád bych věřil, že alchymie osobnosti…
moje duše…
že to stačí.
Prosím.
Ať to stačí.
Překlad titulků: Tomáš Slavík