Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NEAL BRENNAN: BLOCKS
Da objasnim.
Moja prijateljica…
Bivša prijateljica.
Umjetnica je.
A naše prijateljstvo vrti se oko osjećaja da si sam na svijetu.
I zato sam ovaj nastup posvetio tom osjećaju.
Poslao sam joj scenarij:
„Možeš li mi izraditi scenografiju?“
„Nema problema.“
A onda mi prije dva dana pošalje ovo.
Nije baš da vuče na alijenaciju,
više kao da si kod logopeda za drugašiće.
Pitao sam: „Kako da to posložim?“ A ona će: „Ma snaći ćeš se ti.“
I zato ću ja sad
razgovarati s vama…
cijelu večer, ali…
bit ću zaokupljen time da udovoljim njoj.
Ne znam zašto se uopće čudim. Ide li vama sve u životu glatko?
Prepuštate li se događajima, sigurni u sebe?
Ja ne.
Moja komunikacija s ljudima je kao ono kad ideš nešto baciti,
a na kanti imaš rupu za smeće, rupu za reciklažu i rupu za kompost.
Trudiš se iz petnih žila, ali poslije zaključiš: „Fulao sam.“
Tako je meni više-manje stalno.
Cijelo vrijeme prati me osjećaj da sam zajebao
i da ću nadrapati.
Bojim se da će mi posljednja misao na ovom planetu, na samrtnoj postelji biti:
„Iživicirao sam bolničarku?“
Ovo su u principu oni aspekti mog života zbog kojih imam osjećaj da negdje štekam.
Neki su važniji od ostalih.
Počnimo od sitnica. Recimo, od pasa.
U djetinjstvu nikad nisam imao kućne ljubimce.
Ali gledam videe sa psima, smiješni su i simpatični.
Vojnici se vrate kući,
pas poludi, vojnik poludi, pas mu ševi facu.
Ma znaš što?
Moram nabaviti psa.
I tako ja nabavim pit bulla Keitha.
Svi su mi rekli: „Keith će ti biti najbolji prijatelj.“
Ali zapravo mi je možda deveti najbolji prijatelj.
Dobri smo si mi.
Ali što god da se to rodi između ljudi i životinja,
između nas se nije rodilo.
Pa pomislim:
„Je li stvar u tome da ne razumijem ljudsko-pseće odnose
ili u tome da ih samo ja razumijem?“
Svi me pitaju isto: „Spašen je?“
Da, svi su oni spašeni.
Nijedan pas ne može preživjeti sam.
Na „Odakle ti labradoodle?“ nitko ne odgovori:
„Vodila je bankarsku poslovnicu.“
„A sad kod nas radi kao labradoodle.“
Ne bih trebao reći da sam ga spasio. Ljudi tako sami sebe hvale.
„Spasili smo ga, posvojili ga.“ Niste.
Evo što se dogodilo vašem psu, mom, svačijem. Okotio se.
A onda su ga oteli i dali vama.
„Ne, ti to ne razumiješ. Ja sam pseća mama.“
Ma daj? Znaš tko je još pseća mama? Mama tog psa.
Mislimo da su psi bebe jer tako razgovaramo s njima. Nisu.
Naši su zarobljenici.
Obraćamo im se ovako: „Tko je lijepa curica?“
Ali čim stišate glas, čudovište. „Tko je lijepa curica?“
„Idemo van, stavit ću ti lanac oko vrata.“
„Izvedi mi trik i dat ću ti mrvicu hrane.“
„Najbolji si mi prijatelj.“
Snimamo filmove i romantiziramo taj odnos, kao u Marley i ja.
A znate koji film vidi pas?
Onaj 96 sati, samo što njega Liam Neeson ne spasi.
Mislim da sam ja kriv. Nešto sa mnom šteka.
Zato čitam knjige o tome kako se voli pas.
A ovo… Je li to za skeč o LGBT-u?
Ili poruka da sam na spektru autizma?
A skupine za koje bi bilo logično pretpostaviti da im pripadam,
ne pripadam ni njima, recimo…
liberalima.
Očito je da sam liberal.
Gle me, mršav kao čačkalica.
Izgledam kao Rachel Maddow s bradom.
Ali nemam osjećaj da im pripadam jer nitko nije tako zatvoren kao liberali.
Republikanci tulumare. Drpaju ženske, pucaju kao kauboji.
Pohlepni su. Republikanci misle na sebe, svoju obitelj, bogataše i točka.
Liberali misle na sve.
Na sve osim fetusa.
Je li tako, liberali?
Jebeš fetus, ha, liberali?
Samo da ga vidim, šutnut ću ga tako da će letjeti cestom.
S liberalima je problem što liberalnosti nikada dovoljno.
Ako netko priđe grupici republikanaca: „Ja sam republikanac“, pozovu ga sebi.
Ako netko priđe grupici liberala: „Ja sam liberal“, kažu: „To ćemo još vidjeti.“
Kao liberal možeš imati prava uvjerenja, ali najebeš čim se krivo izraziš.
Užas. Jeste li ikad javno razgovarali o transrodnosti?
Već vas vidim: „Neće valjda!“
„Nadrljat ćeš kao kolega, zaobiđi temu!“
Ali to i hoću reći, bojiš se.
Svi mi sigurno imamo ispravna uvjerenja,
ali kad transrodnost javno spomeneš,
kao da igraš konverzacijsku jengu.
Ono…
Zamjenice.
On. Oni.
A republikanci ulete: „A da kažemo transići?“
„A što vi radite, igrate jengu?“
„Obožavam jengu, daj ih složi.“
Liberali su stalno u nekim dvojbicama.
Ja živim u Veniceu u Kaliforniji, u Los Angelesu.
Da. A u Veniceu ima puno beskućnika.
Ali ja sam iz New Yorka, ne shvaćam ih ozbiljno.
Naviknuo sam raditi s elitom.
I tako ja dođem doma jedan dan
i dočeka me e-poruka.
Na papiru.
Pismo, moglo bi se reći.
Piše: „Otvaramo azil za bekućnike.“ Liberal sam, super. Čitam dalje.
„Preko puta vaše kuće.“
Sranje!
Kao da sam na kvizu Jeste li pravi liberal?
Pisao sam scenarij crncu.
Moji susjedi hoće prosvjedovati i svašta. Ali ja prosvjedovati neću.
Preselit ću se, ali prosvjed…
Nisam se preselio.
A azil su otvorili. Nije strašno.
Kviz Jeste li pravi liberal bio bi smiješan.
„Na aerodromu ste i netko sličan muslimanu povjeri vam prtljagu dok se moli.“
„Jeste li pravi liberal?“
Sljedeće pitanje!
Znate li oko kojeg čovjeka liberali dvoje?
Kanyea.
Na početku karijere govorio je:
„Georgeu Bushu nije stalo do crnaca.“
Konzervativci su rekli: „Kuš“, liberali: „Umjetnik je, neka kaže.“
A onda je rekao da voli Trumpa pa su liberali rekli: „Kuš.“
Ljudima se Kanye sad već popeo na vrh glave.
Svi kažu: „Tip je luđak.“
Ma daj? Ozbiljno?!
Reper je.
Kad su to reperi bili emocionalno stabilni?
„Kad sam ja bio mlad, bio je taj jedan, zvao se Flavor Flav.
Stalno je pitao: 'Znaš li koliko je sati?'
Naravno, znali smo, oko vrata mu je visjela budilica.
A jedan drugi zvao se DMX, pušio je crack i lajao na ljude.
Onako…
Znali smo što misli.
Nije imao pasje dlake na jeziku.
A jedan, zvao se Eminem,
snimio je cijeli album o ženinom ubojstvu, to su normalni ljudi!“
Možda joj se ovo svidi.
Da, oružje.
Na tome izgubim podršku liberala.
Prije nego što počnem, samo da znate, ja se oružja bojim.
Ali boji ga se i policija.
Kakvu bismo pouku trebali izvući iz događaja u Uvaldeu?
U Uvaldeu u Teksasu. Je li to…
Zločin mogu spriječiti samo dobronamjerni ljudi koji nose oružje?
Cijela će zemlja biti puna naoružanih dobronamjernika.
Na svakom koraku: „Stoj!“ „Ti stoj!“ „Ja već stojim!“
Ma ono…
A ako mi moramo spriječiti nošenje oružja, samo da znate,
zbog prebrze vožnje svake godine poginu tisuće.
Da i to spriječimo? Izguramo ih s ceste?
Ako vidimo da netko juri: „Negativca u autu zaustavit će samo pozitivac u autu.“
Što se oružja tiče, nijedna me strana nije uspjela uvjeriti do kraja.
Konzervativci se pozivaju na Ustav
jer su očevi nacije smatrali da će vlada slušati građane ako su naoružani,
u suprotnom će narod ustati protiv vlade.
To je u 18. stoljeću bila odlična ideja, nema sumnje, ali…
Neki i danas gomilaju oružje
jer misle da će kad-tad morati u bitku protiv američke vojske,
a misle da imaju šanse.
Možda i imaju pravo.
Zato predlažem da isprobamo njihovu teoriju
pa da jedanput na godinu odmjere snage prsa o prsa.
Recimo, sto članova NRA-a
protiv, što ja znam, dva vojnika.
Pa da Fox to emitira na Božić.
„Sretan Božić i dobro došli na Obračun NRA-a i vojske 2022. godine.
Poslušajmo što kaže jedan od NRA-ovih boraca.
Kako se zovete i čime ste naoružani?“
„Ja sam Andy Baker. Imam AR-15, u kevlaru sam od glave do pete.“
„Od 1-10, vjerujete li u pobjedu?“
„Ma milijun, jebote.“
„Pogledajmo sad kako je u vojsci.“
A kamera prikaže tipa samog u bunkeru.
„Ja sam narednik Jeremiah Walker.“
„Čime ste naoružani?“
„Ne znam je li to fer, ali naoružan sam dronom.
Opremljen je s osam raketa tipa Hellfire.
I kamerom. Vidite na monitoru, dečki iz NRA-a grupirali su se na jednome mjestu.
I sad ću ja lijepo…
Počeli smo? Dobro.
Dakle, pritisnut ću ovaj ovdje gumb.
Aha, sad su svi mrtvi.“
„I time završavamo javljanje s ovogodišnjeg Obračuna NRA-a i vojske!
Pod pokroviteljstvom…
Whole Foodsa.“
A NRA-ovci bi zaključili: „Nagodinu su naši, samo se moramo razdvojiti!“
To je argument konzervativaca, a liberali tvrde
da su statistički podaci o oružju u Americi čista strahota.
Na prvi pogled i jesu. Vatreno oružje prouzroči 40 000 smrti na godinu, užas.
Ali znate što vam nikad kažu? Znate koliko je samoubojstava?
Dvije trećine su samoubojstva. To nitko ne zna.
Kad izvještavaju o masovnom ubojstvu,
što je dakako tragedija, liberali dotrče na televiziju:
„Pustite duševno zdravlje, treba kontrolirati oružje.“
Zašto ne oboje?
Jedno pitanje na prodajnome mjestu.
Da se vidi tko je u depresiji, tko nije, i smanjiš broj smrti za dvije trećine.
„Prije nego što vam prodamo oružje, pokažite nam na kojim stranicama surfate.
Gospodine, slušali ste Lanu Del Rey.
I zurite u slike svoje bivše. Danas vam nećemo prodati oružje.
Ali dobit ćete vrećicu gljiva
i snimku Ace Ventura: Šašavi detektiv.
I dok ste rekli keks,
počet ćete razgovore voditi guzovima.“
Time smo broj smrti od vatrenog oružja smanjili na 13 000 na godinu, grozota.
Ali znate li koliko ljudi na godinu umre od gripe?
50 000.
Ako strahujete da će vas ustrijeliti, razmislite koliko se bojite gripe.
A ne bojite se.
Podijelite to s tri i tu smo negdje.
Vidite kako ostanem sam i ispadnem šupak kad razmišljam?
I tako otkad znam za sebe.
Kad se koji put čujem, i meni dođe da kažem: „Začepi!“
Valjda je na pitanje „Bi li radije imao pravo ili bio sretan“, jedino meni bilo…
Sa mnom nešto šteka.
Samo da znate, oglušio sam se na sve svoje instinkte.
Doniram svim mogućim liberalnim skupinama.
Toliko ih je…
Doniram i antikapitalističkoj skupini, zamislite tu glupost.
A onda su još toliko bezobrazni da žicaju.
„Može još sto dolara za našu antikapitalističku grupu?“
A ja ih pitam: „Znate valjda kako ja taj novac zaradim?“
E da.
Možda se pitate: „Neale, a zašto ne bi ti popušio neki džointić?
Smanji doživljaj.“ Nisam ovo stavio jer volim travu.
Stavio sam to zato što rekreativna droga na mene ne djeluje. Na primjer, MDMA.
Molly, ecstasy, ovisi o godinama.
Uzeo sam to sedam ili osam puta. Nijedanput nije djelovalo na mene.
Ima ljudi čiji mozak ne reagira na MDMA. Moj je takav.
Mozak mojih prijatelja nije.
Teška blamaža.
Oni jedni drugima trljaju bradavice, a ja…
A mislim da ni trava ne djeluje na mene.
Ili te od trave treba pet minuta prati luda paranoja?
A onda zaspiš? Trava tako djeluje?
Ako je tako, taj sam.
A žao mi je, ovo je zlatno doba trave.
Trava je legalizirana na mnogo mjesta. Ovdje.
Sponzoriraju humoristične serije
i onda ja dobijem vrećicu, e-cigarete i lule.
Kuća mi je puna trave od koje nemam ništa.
Sad sam kao neka bakica koja te nutka kolačima.
„Uzmi malo trave, daj.“
Dakle, trava je legalna.
Gljive su legalizirali u Denveru, Oaklandu, cijelom Oregonu.
Aha. Da.
Bit će trgovina s gljivama.
Otići ćeš u dućan i pitati: „Slobodno?“
„Ne znam, je li?“
Ne ljutim se zbog droge.
MDMA, psilocibin, trava, sve je odobrila Agencija za hranu i lijekove.
Ali znate što ne bi odobrili kao sigurno za konzumaciju?
Alkohol. Siguran za konzumaciju?
Da viski testiraju u laboratoriju,
na sto muškaraca i sto žena, znanstvenici bi zabilježili rezultate i otišli šefu:
„Testirali smo viski.
Piće do dva, srdačni su i sretni.
Oko trećeg pića puno muškaraca postalo je ratoborno.
A žene su se naljutile,
ali nisu o tome htjele razgovarati.
Puno ih je povratilo i izgubilo svijest,
a svi koji su išli autom, razbili su ga.“
„Joj, grozno.“ „Niste čuli ono najluđe.
Svi to hoće ponoviti u subotu.
Pitaju možemo li uzeti D. J.-a.
A dva Izraelca se nude za promotore.“
Vidi se da slabo pijem.
Alkohol prati pozitivan publicitet, to je skroz u banani.
Odmalena stalno slušam: „Kad piješ, pokažeš pravo lice.“
To je točno samo za piće ili dva.
Ali nisam za frenda pijanog kao čep zaključio: „To je pravi Tony!“
„Jebite se!“
Eto, takvog ga je dragi Bog stvorio!
Pravi Tony mora pišati na ulici.
Dakle, slabo pijem. Slabo pušim.
Ljudi to ne vole.
Zdravo je što ne pijem i ne pušim.
Znam zato što kada to kažem ljudima na tulumu,
uvijek odgovore: „Zdrav ti meni bio“ i odu.
Gadan je alkohol.
Osjetljiv sam na tu temu jer sam odrastao s ocem alkoholičarom.
Ljudi vole alkohol, a žene su ljudi.
Dakle…
Priznajte.
Teško je kad izađem s nekim jer ne želim mjeriti koliko je popio.
Ali to može izazvati svakakve reakcije.
Ponekad je sve dobro, ali koji put: „Aha, trauma.“
Ali ne znam što mogu tražiti unutar tih granica.
Jednostavno se zapitam…
„Tko sam ja da joj zabranjujem da pije?
Samo zato što hoću zaštititi sebe?
A od čega?
Negativnog emocionalnog doživljaja? Smrada alkohola?
Još to nisi istjerao na čistac? Pa kako je to moguće?“
U glavi mi se vrti taj negativni film o tome,
ali i o većini toga u mom životu.
Ja jako… Vodim unutarnji monolog sto na sat.
Jednom sam ga zapisao i odmah shvatio da ga moram izbrisati.
Da moji prijatelji doznaju da netko sa mnom tako razgovara,
poludjeli bi.
A zapravo je to krtica iznutra.
Pomislite li ikada da ste jednostavno morali ispasti takvi kakvi jeste?
Ako niste znali, ja sam najmlađe od desetero djece,
što je previše.
Zar ne?
Moji roditelji rođeni su u doba Velike depresije,
koju su dovukli sa sobom.
Dakle, i jedno i drugo u brak je ušlo s tom energijom.
Vladao je veliki kaos i bilo je puno alkohola.
Puno zakona i reda.
Puno nasilja. Moje prve…
Jedna od mojih prvih uspomena
sjećanje je na brata tinejdžera kako se šakama obračunava s tatom ispred kuće.
Aha, dobro, znači, život je takav.
I vječno neka pravila.
Bilo ih je toliko da je mama zapisala najvažnija
i zalijepila ih na zid u kuhinji, kao da smo u nekoj čeličani.
Moja ih je prijateljica uvrstila.
Protumačit ću vam neka.
Hrpa njih odnosi se na televiziju, logično.
Puno ih je o pranju rublja. Mama je mahnitala oko praonice.
Ako si odjeću predugo ostavio u praonici,
moja mama bi je zaplijenila.
Progutao bi je mrak, kao kod Crvenih Kmera.
Bez traga i glasa.
Makar, jedne godine za Božić,
moja sestra Anne dobila je privjesak za ključeve, svijeću
i kutiju svoje stare odjeće.
Sretan Božić, Anne. Zašto plačeš?
Pravila o sendvičima. To ste vjerojatno svi imali?
Mi smo svi morali… Bilo nas je previše.
Nismo svi mogli sendviče slagati ujutro prije škole,
pa smo ih sve složili za vikend.
I stavili ih u zamrzivač.
I onda smo svaki dan prije škole izvadili sendvič.
Možda mislite da sendviči nisu bili baš svježi,
ali zaboravljate važniju informaciju:
ne odmrznu se sendviči uvijek od osam sati do užine.
U tom slučaju jeli smo samo rubove, kao štakori na gusarskom brodu.
Ma ono, bilo nam je kao u Gilmoreicama.
OPĆA PRAVILA
Odgojen sam kao katolik. Ima li nas još?
Odradio sam sve katoličke faze.
Krštenje, prva pričest.
Krizma, ateizam.
Je li tako?
Zapravo, nisam ateist.
Recimo da sam agnostik što se mog ateizma tiče.
Ateisti su samodopadni licemjeri, samo da se zna.
„Moliš se bogu? Svašta! Daj sada da ti ja pokažem popis svojih životnih ciljeva.“
Poznajem puno bijelaca ateista, ali ne i crnaca ateista. Ima ih, ali malo.
Imam teoriju o tome zašto je crnih ateista malo. Pazite sad.
Nema veće bjelačke povlastice od ateizma.
Stvarno. Religija ti nudi opciju života poslije smrti.
Bijelac na to kaže: „Ne, hvala.“
„Bolje od ovog sigurno nije.“
„Pit ću ja lijepo vitamine, pa što bude.“
Puno se priča o tim bjelačkim povlasticama.
Aha.
Bjelonje, bijelci.
Bjelonje su 2020. uhvatili na prepad.
Nisu imali pojma što ih čeka.
Razgovarao sam s jednom bjelkinjom.
„Pojma nisam imala da je odnos crnaca s policijom tako loš.“
„Pa nisi ni mogla znati.
Osim ako nisi čula bilo koju pjesmu bilo kojeg crnca, bilo kad!
Ženo, što misliš, o čemu govori 'Fuck tha Police'?“
„Mislila sam da je to samo jedna postaja.“
„A 'I Shot the Sheriff' Boba Marleya?“
„Znam, ali nije ubio zamjenika.“
Neke su bjelačke povlastice svima pod nosom, a nitko ih ne vidi. Znate koje?
Imena mnogih gradova su bjelačka povlastica.
Chicago, Milwaukee, to su indijanske riječi.
Zapadna obala je ludilo. San Francisco, Los Angeles, San Diego.
Španjolska imena. Jeste li se ikad zapitali zašto? E pa…
Ukrali smo ih Meksiku, a nismo se potrudili ni da im ime promijenimo!
Eto ti na bjelačke povlastice!
Recimo da je tvoj frend Pete godinama s jednom curom. „Peteova cura.“
A onda je ti preotmeš, odete na tulum:
„Ovo je moja Peteova cura.“
„Žedna si, srce? Daj piće Peteovoj curi.“
„Evo ti ogrlica s inicijalima. P. C. Peteova cura.“
Bjelačka su povlastica štosovi o rasi.
Bijelaca se to uopće i ne dotakne.
Poznajem neke strašno duhovite crnce oštrog jezika:
„Bijelci nemaju osjećaj za ritam.“
Što će mi ritam? Imam diskografsku kuću.
Ovako izgleda ekipa na TikToku?
Puno mi bjelonja kaže: „Neale…
Ja sam dobar bjelonja, kako da pomognem?“
„Kako da se borim protiv bjelačkih povlastica?“ Prepoznaj ih i priznaj.
Evo što se meni dogodilo.
Zaustavili su me, vozio sam 117 u zoni od 55 km/h.
Na granici.
Policajac bijelac, dam mu dozvolu i prometnu, ode provjeriti tablice.
A ja sjedim i mislim: „Zaslužio sam kaznu ili prijavu.
Zaslužio sam što god dobijem.“
A on se vrati.
I kaže mi: „Puštam vas uz opomenu.“
Ma ne, to je sranje! Moji tamnoputi prijatelji dobili bi bar kaznu.
Htio sam nešto reći, ali: „To je policajac.“
„Ne, moram sad.“ I rekao sam:
„Hvala na bjelačkoj povlastici.“
A on će na to: „I drugi put.“ Pa koji ti je?!
Osjetljiv sam i na temu rase,
ostavila je neobično dubok trag u mom životu.
Nije da sam tamne puti, ja sam prosječni bjelonja na entu.
Leže mi vicevi na rasnu temu, ali je li umjesno da ih ja pričam?
Ako padnu u pogrešne ruke…
Ono „Što će mi ritam ako imam diskografsku kuću“, to bi klanovcima bio vrh!
Totalni vrh!
Već ih čujem.
„Što će mi ritam ako imam diskografsku kuću. Pozdrav svima, ja sam Jedediah!“
Da ne pričam viceve u javnosti?
Ja znam kakve su moje namjere,
ali koga zaboli za moje namjere ako ih krivo shvate?
Ovo je jedan laganini komičarski šou.
Ja u nekoj dvoranici moraliziram o rasi.
A Kevin Hart stoji u areni:
„Jesam li pričao kako me deva u Egiptu ugrizla za kurac?“
Nešto…
Nešto sa mnom šteka.
Znate što?
Mislim da je ovo ženska cipela.
Možda ste pomislili:
„Da se oženiš i dobiješ djecu, prošla bi te ta tvoja alijenacija.“
Možda. Ne znam.
Nisam se ženio, nemam djecu. Imam 48 godina.
Ljudi to ne vole.
Ženama je u nekim godinama još gore.
Nisi udana i nemaš djece, sažalijevaju te.
Ali ako si muško,
svima si sumnjiv.
Žene bi mi više vjerovale da sam bio oženjen i ubio bivšu ženu.
„Sposoban je voljeti, ali strast ga ponese.“
„Uostalom, neće ubiti dvaput.“
Simpatično.
Nije stvar u tome… Imao sam ja duge veze.
Nekoliko sam se puta zaljubio. Samo što do braka nisam dogurao.
Eto, nisam.
Puno se u vezama riskira, zato što…
U principu svaki se dan nekomu prepuštaš u ruke.
Svaki dan: „Aha, sad si ti na redu. Može.“
„Kako je ovo zabavno! Daj ti sad mene.“
„Može. Držim te.“
„Joj, baš osjećam kako smo se zbližili. Imamo sreće. Daj ti opet mene.“
Ozlijeđivao sam hvatajući, bio sam ozlijeđen padajući. Oboje je koma.
Iz različitih razloga. Evo u čemu je štos s vezama.
Morate vjerovati jedno u drugo, jedno drugo uvjeravati:
„Oboje osjećamo isto.
Osjećam prema tebi što i ti prema meni. Povezani smo.“
A u jednom trenutku samo te pogleda:
„Sve je bila gluma.
Nismo povezani.“
A ti onda počneš raščlanjivati odnos
da vidiš otkad to onaj drugi glumi.
I na kraju se pomiriš s činjenicom
da su neki od tebi najdražih trenutaka u životu bili čista prijevara.
Pa ti sad reci.
Te si situacije predbacujem. „S tobom stvarno nešto šteka, stari.“
Osuđuju me i drugi komičari. Razgovarao sam s prijateljem.
„Bio bi popularniji da imaš ženu i djecu.“
Pitao sam ga zašto.
„Publika ti više vjeruje ako imaš ženu i djecu zato što si moralan.
Daješ prednost drugima.“
Što zakonski nikad nisam.
Imam psa.
„Onog kojeg ne voliš, je l'?“ Ma jebite se!
Više vam ništa neću reći.
Gledatelji više vjeruju komičarima ako su obiteljski ljudi, dobro. Ali imam pitanje.
Ima li novosti o braku Billa Cosbyja?
Je li Louis C. K. i dalje u sretnom braku? Urnebesan je, znači, sigurno je oženjen.
Imam još jednog i molim vas, budite iskreni.
John Mulaney?
Nemojte vi meni: „O!“ Bio sam im na vjenčanju!
Aha!
Morao sam platiti avionsku kartu, unajmiti auto.
Nudili mi bolji, uzeo sam. „Ma Mulaney se ženi, nije beg cicija!“
Vozio sam tako taj PT Cruiser i pomislio: „Bolji? Zbilja?“
Ali bar Woodyju Allenu u braku cvatu ruže.
Vidjeli ste dokumentarac?
Allen v. Farrow.
Uspjeli su dokazati
da je, prije nego što se oženio pokćerkom Soon-Yi,
zlostavljao drugu pokćerku.
To mi je bio najlošiji film Woodyja Allena.
Moje veze ne propadaju zato što se ne trudim, časna riječ.
Mijenjao sam pristup,
jezik ljubavi, način vezivanja.
Dob, rasu, težinu, posao.
Hodao sam s manekenkom, hvala.
Veza s manekenkom je kao terenac za plažu.
Dođe vam na isto. Na plaži je super.
Ali bilo gdje drugdje: „Nisam te trebao dovesti.“
Ovo će sad sve biti heteroseksualno.
Ne znam ništa o gej perspektivi, nikad nisam bio gej.
Provjerim jedanput godišnje.
Ako ste iskreni, provjerite.
Odem na Pornhub, kliknem na gay i pratim što se događa.
„Aha, i dalje žene.“
Nisam gej, ali često sam bio izložen homofobiji.
Zato što imam bide.
Moji hetero frendovi kažu: „A ne, stari.“
„Da mi voda štrca u guzicu, neće moći.“ Vi to…
Ako te samo oplahnjivanje guzice vodom sprječava da ne budeš gej…
onda si gej.
Budi gej i točka.
Zajaši ponija i počni novi život.
Eto koliko priprosto muški shvaćaju svoju seksualnost.
„Samo da je pozadina na sigurnom.
I sve će biti kako je i bilo.“
Dečki, pustite to. Ja imam 48 godina. Pozadina je kompromitirana.
Doživio sam pokoji prst u guzici.
Ženski. I ništa.
Sve je ostalo isto. Nisam vrištao: „Moj identitet!“
„A mislio sam da poznajem sebe!“
„Gasi Rogana, pusti mi RuPaula!“
Znate što prvo nestane u mojoj vezi?
Međusobno poštovanje. To se dogodi u većini veza.
Prestanemo se poštovati. Žene počnu misliti: „Muškarci su bezobzirni i glupi.“
A muškarci: „Žene su sitničave i naporne.“
Svi imamo pravo.
Žene, sitničave ste i naporne. Ali znate što?
One su i suptilne, elegantne i sposobne za emocionalne veze, pa i za, zamislite,
izravan pogled u oči.
Ženska energija je poletna.
Svojom prisutnošću mogu preokrenuti cijelu atmosferu.
Ja sam sretan što večeras tu ima žena. Da nema žena, dečki,
bili bismo samo mi muški, u mraku, a vi zurite u mene.
A energija?
Kao na skupu radikalne desnice.
Hrpa tipova u odrezanim kožnim rukavicama
koji tko zna zašto ovako nose svoje grozne sunčane naočale.
A žene, vi mislite da smo mi bezobzirni i glupi, što i jesmo.
Ali znate što još?
Urnebesno smo duhoviti.
Da, jako smo smiješni.
Žene su prelijepo konstruktivne, muškarci urnebesno destruktivni.
Ako odete na priredbu samo za žene, bit će hrpa njih,
gledat će se u oči i piti bijelo vino.
Na kraju ti dođe da daš petama vjetra.
Kad muški dođu, onda uzemlje tu energiju.
Trudimo se. Uvijek pokušavamo ostaviti dojam na žene.
Kupujemo vam svašta, izvodimo breakdance.
Mađiončarske trikove, salto unatrag.
Priče nam imaju zvučne efekte.
„Zveknuo sam ga u trbuh. Onda je izvukao strojnicu.“
Nikad ja u životu nisam čuo zvučni efekt od žene.
Zvukovi kao što je cvrkut ptica, mijaukanje. To biste mogle.
Uvijek vas hoćemo nasmijati.
Smišljamo podle nadimke za frendove.
„Ovo je Mike, zovu ga Stojko.“
„A i Nepismeni.“
Nikad nisam čuo ženu da kaže: „Ovo je Sarah, zovu je Nerotkinja.“
„Dolje se toliko sasušila da je zovemo Sahara.“
Jednostavno nemam pravi, prirođeni dar da budem nečiji dečko.
Sva sreća da ne postoji prijamni ispit da budeš nečiji dečko. Pao bih kao kruška.
Došla bi žena s rezultatima. „Neale, moramo te srušiti, ali to si znao.
Neka ti područja ne leže, među ostalim slušanje.
Pitanje je: 'Gledate košarku, a djevojka želi razgovarati. Reagirajte.'
Očekivali smo: 'Ugasit ću TV i pitati što je bilo', a vi ste napisali:
'Pojačat ću televiziju.
I reći: 'Ne mogu sad, srce, prva je četvrtina,
jedna od najvažnijih četvrtina.'
Ne ide vam ni rješavanje sukoba.
Pitanje je: 'Da joj smeta što vi radite, kako biste se postavili?'
A vi ste napisali: 'Sjetio bih se kad je ona učinila nešto slično,
i rekao: 'Eto ti na, kravo, sad smo kvit.'“
I eto mene, tražim novu curu.
Da, nešto sa mnom šteka.
U vezama nikako ne volim ni natezanje oko podjele moći.
Muškarci su svu moć imali u svojim rukama 400 000 godina, tu negdje.
A prije šest godina dođu žene: „Možemo sad?“
Nije da muškarci nemaju moć u vezi, precizirat ću.
Bijeli liberali nemaju moć u vezi.
U ovom trenutku, ako si bijelac, liberal i muškarac,
sad moraš ići prosvjedovati sam protiv sebe, shvaćate?
Kad se prosvjedovalo zbog Georgea Floyda,
išao sam po natpis s prosvjeda protiv Trumpa: „Ja sam problem!“
Bio sam na tom ženskom maršu.
U jednu me ruku nadahnuo, ali ujedno sam krepao od smijeha.
Nadahnulo me što je došlo 400 000 žena,
njihovih muževa, dečki, sinova, očeva,
svi su došli radi zajedničkog cilja, fantastično.
A vidio sam i nešto urnebesno.
Svi smo izradili svoje natpise.
Tip je nosio transparent,
pisalo je „Ovako izgleda feminist“, a strelica je pokazivala njega.
I hodamo mi, pogledi nam se sretnu, a tip pogleda svoj transparent i…
Vidjet ćemo.
Hodao sam s puno ispravljačica.
Od dvije svoje cure doživio sam da preda mnom kažu:
„Istrenirala sam ga.“
„Ja sam ga naučila.“ Jeste li to čuli od muškarca?
Niste. Ne poznajete makroe.
Pa da.
Žene, svašta vi nas naučite, ali nikad ono što nas zanima.
Samo što vi hoćete. Nijedna me nije učila kako da vuka uhvatim u kravatu.
Uvijek neke ženske gluposti koje hoćete da znamo.
A mi na to kažemo: „E pa da!“
Tako zvuči tip koji uči gluposti za koje mu se živo fućka.
„E pa da!“
„Navlaka za poplun, da.“
„Deka treba imati neki svoj tobolac.“
„Hvala, ljubavi.“
Tako prođu svi muški na svijetu. Bez obzira na dob, rasu, klasu.
Znamo što je bilo s Meghan Markle i Harryjem Potterom.
Tako se zove?
Došla mu je: „Znam, u Engleskoj smo, ti si princ, ali familija ti je užas.
Idemo u Ameriku gdje si nitko i ništa.“
A on…
„E pa da!“
„Jebeš tisućljetnu tradiciju. Hvala, ljubavi.“
Puno u vezi ovisi o sreći.
To nitko ne spominje. Sreća!
Provjerio sam ovo.
U jednom od osam slučajeva
veza će završiti brakom.
A šanse da brak uspije su pola-pola.
Dakle,
imate šest posto izgleda da ćete u skladnoj i trajnoj vezi završiti
s nekim s kime hodate, čak i ako ste oboje super.
Šest posto. To je puka sreća.
Znam, sad moram prekinuti emisiju
da svi dečki koji su ovdje s curom
pogledaju svoju dragu i kažu joj da su oni iznimka.
I da ćete izdržati do kraja.
Šest posto. To je čista sreća.
U najboljem slučaju devet, ali ipak šest.
Puka sreća, svi smo…
Neuspjehe u vezama predbacujemo jedni drugima.
I sami sebi. Trebamo suosjećati.
Svi smo mi onaj navijač koji u poluvremenu utakmice s centra puca na koš.
Kada taj navijač promaši, svi uzdišu.
Nije da viču: „Jebi se!
Razmisli zašto si promašio! Počni od odnosa s majkom i nastavi analizu.“
Pa onda još i djeca.
Nisam ja protiv djece.
Ja sam protiv fetusa.
To svi znate.
Ja mrzim fetuse. Ali baš ono, mrzim.
Samo neka mi se fetus usudi prići.
Jednostavno nikad nisam spustio pogled i pomislio:
„Ovo treba razmnožiti.
Idemo, od početka.“
Znate što me odvratilo od djece?
Jeste li ikad gledali noćne vijesti?
Klimatske promjene su grozota. Duplo nas je više nego što bi trebalo.
A ovoliko bijesa i podjela nikad nije bilo.
Da sada dobijem dijete, to je kao da si na tulumu, sve je krcato, krov gori,
u podrumu poplava, policija dolazi, a ti pogledaš frenda:
„Trebamo pozvati Briana.“
Ženama odmah moram reći da ne želim djecu.
Nije da moram, ali nekako je pristojnije, zar ne?
Žene tu temu uvijek načnu u nekom čudnom trenutku.
Jedna je rekla: „Imam 40 godina. Počela sam razmišljati s kim ću imati djecu.“
Počela?!
Gospođice, cure zadnje minute.
Dakle, ženama na prvim spojevima moram reći da ne želim djecu.
Ljudi to ne vole.
To je kao da odeš na razgovor za posao pa kažeš: „Samo da se zna.
Na kompjutoru ne radim.“
„Što ćemo, da čujem.“
Možda je stvar u sreći ili pravom trenutku.
Možda i u jednom i u drugom. A možda je problem u meni.
Možda sa mnom nešto šteka.
Možda sam čangrizav, uvredljiv ili ženomrzac.
Ili nešto čega nisam ni svjestan.
Znate što sam shvatio?
Nije problem u tebi.
Nije?
Pa dobro onda, kraj emisije. Laku noć.
Žene, evo, ovakvo povjerenje ja tražim.
Dajte, bar malo.
Nedavno mi je sinulo
da ženi ne mogu jamčiti emocionalnu sigurnost.
A vjerojatno ni ona meni.
Volio bih da nije tako, ali takav sam i gotovo.
Pitaju me: „Zar se ne osjećaš usamljeno?“
Da.
Ali najusamljenije sam se osjećao u vezi koju nisam želio.
A s djecom…
Vadim se na klimatske promjene.
Nije u tome stvar. Odat ću vam tajnu, nije.
Tobože su mi to razlozi, ali stvar je u emocionalnoj vezi.
Ne osjećam želju da se to dijete rodi.
Svi znamo kako je Keith prošao.
A osim toga, moj je tata imao desetero djece,
a nijedno nije volio.
Ja sam napola on, pa bi se moglo dogoditi da to ponovim.
Kažu mi: „Bio bi baš dobar tata.“
Bio bih ja i dobar marinac, ali to ne želim.
Kažu mi: „Pa pokušaj. Odvaži se.“
Ali ne riskiram ja, nego oni.
Oni preuzimaju sav rizik.
Ako rođenjem dobiješ roditelja koji te ne voli,
cijeli život misliš da nešto s tobom šteka.
A moram priznati i da me opterećuje pritisak da to učinim.
To mi je stvarno mrsko.
Ima hrpa novih rodnih i spolnih orijentacija.
A u vezama, i dalje samo jedna.
Bračna.
Neki kažu: „A poliamorija?“ Na to ne ide porezna olakšica, dosta.
Ali ljudi su pod dojmom: „Vjenčali smo se i potpisali vjenčani list.“
„Ma daj! Pa kako ste uspjeli?!“
Zakonski jaram mene ne može impresionirati.
Shvaćate? Što ima više smisla?
Ptica u kavezu?
Ili ptica koja svaki dan odleti pa se vrati
zato što voli ptičariti s tobom?
Zar nije to bolje?
Ljudi mi govore…
Ma svašta. „Ako se ne vjenčate, u bolnici te neće pustiti k njoj ako nisu posjeti.“
Hoće ako zaštitaru šušnem 40 dolara.
Tako, ptičice.
Jeste li ljude u braku pitali kako im je?
Odgovori će vas možda šokirati!
Nisu to samo muškarci.
Ako ženu pitate za brak,
zvučat će kao političar koji izbjegava škakljivu temu.
„Lisa, kako ste ti i Mike?“
A ona će: „Djeca su odlično.“
A ako muškarca pitate za brak,
on zvuči kao talac kad čita poruku otmičara.
„Mike, kako ste ti i Lisa?“
„Bok.“
„Ja sam sretan.“
„Nemoj se brinuti za mene.“
„Bolje misli na sebe
i svoj poganski život.“
„Od nje sam toliko toga naučio
i postao bolji čovjek.“
A ona u kutu kao isilovac:
„Reci mu za poplun.“
„E pa da.“
Zabavno je ovo.
Lijepo je malo izaći.
Pozitivna posljedica covida mogla bi biti
veća senzibilnost za duševno zdravlje.
Svi su bili u izolaciji.
A ljudskim bićima izolacija ne odgovara.
Naš je mozak još špiljski.
Pa ako nas odvoje od drugih,
mislimo da nas pleme odbacuje.
I onda počnemo prekapati po sebi
i nalaziti mane koje ne postoje.
I tako nam strada duševno zdravlje.
Valjda će ubuduće ljudi shvatiti kad netko kaže da ga muči depresija ili anksioznost.
„Aha, sjećam se kako je to.“
Mnogi od nas cijeli se život osjećaju izolirano.
Osim toga, za vrijeme pandemije mi je bilo dobro
i to što smo svi malo smanjili tempo na poslu.
Mogli smo malo odložiti mač.
Ako si bio uspješan u pandemiji, super. Ako nisi, super.
Što se mene tiče, u pandemiji su uspješni bili samo
Bo Burnham.
Amazon.com.
I Chicago Bullsi iz 1998. Na neku foru.
I opet su pobijedili.
Bilo je lijepo malo predahnuti, ali čim se svijet otvorio,
opet sam se uspoređivao s drugim komičarima, tko gostuje u čijem podcastu,
tko je nastupio gdje, pred koliko ljudi.
Jesam li prestar za TikTok?
Možeš se snimati kako pjevaš na matricu i liječiti od kolesterola?
Komedija je izrazito javna.
I može biti malo… Ogoli te.
Kao što sam rekao, po mnogo čemu ne uklapam se među ljude i to mi ne leži.
Ali kad je o komediji riječ, znam što radim, u svom sam elementu.
Ali nešto me podsjeti: „A ne.“
Netom prije pandemije Netflix je imao tulum.
Unaprijed se ispričavam, spominjat ću zvijezde.
I to takve da se DiCaprija ne bih ni sjetio čak i da je bio ondje.
Dakle…
Netflix ima tulum u kući direktora Netflixa.
Čovjek se zove Ted Sarandos. Velikan.
Velikan.
Tulum u kući Teda Sarandosa.
I tako ja uđem. A ono, najveći komičari na svijetu.
Pogledam, a ono Burr.
Aziz, Mulaney, Ali Wong.
Sarah Silverman, Wanda Sykes, Trevor Noah.
Borat.
I mislim ja: „Nije loše, Neale.“
Dave Chappelle,
Chris Rock, Kevin Hart.
A na drugoj strani,
Ellen DeGeneres, Eddie Murphy.
Sad već mislim: „Čovječe, ove ljude nikad nisam vidio na okupu!“
I prođe mi glavom:
„Stari moj, ne znam zbog čega su tebe pozvali, ali očito nisi bio loš.
Svaka ti čast.“
Gledam naokolo, a oko mene sve moji idoli.
Sve legende.
A Ted Sarandos, koji je velikan…
održao je zdravicu:
„Oduševljen sam što sam u istoj prostoriji
sa svim komičarima kojima se divim.“
A Chris Rock vikne:
„I Nealom Brennanom!“
Pomislio sam: „Joj, kad bi bar Chrisa jednom netko ponizio pred kolegama!“
Štos je bio odličan.
Pun pogodak.
Da sam bar netko drugi, pa da mi je mogao bolje sjesti.
A ne: „Jebiga, ja sam Neal Brennan.“
Znate ono u filmu kad je nekomu neugodno pa to prikažu usporeno…
U mom usporenom filmu bila je Ellen…
A Borat: „Moja žena!“
Ali to me natjeralo da posumnjam u sebe, kao i obično.
Svi ti ljudi prirodni su talenti.
Dave je komičar od 14. godine. Odmah je bio dobar.
Eddie je s pet godina znao da ide na TV.
Ellen je znala da će gostovati u Tonight Showu i prije svog stand upa.
Svatko ima takvu anegdotu.
A kod mene je sve bilo obrnuto.
Bio sam scenarist, u tridesetima sam postao komičar.
Morao sam… Nisam prirodni talent.
Morao sam se uhvatiti posla, išao sam na satove scenskoga govora i pokreta.
Naslušao sam se audioknjiga o karizmi.
Knjiga i knjiga!
Pravim se da je to bilo pa prošlo.
A radim to ovaj čas. Vidite ovo?
Nije to sat, imate pravo.
Ovo je Pavlok.
Ošine me laganim strujnim udarom svake tri minute na pozornici
da se sjetim osmjehnuti, i tako cijelu ovu emisiju.
Kad sam među takvim ljudima, pomislim: „Možda se ne bih trebao baviti ovim.“
A što je ovo uopće?
Zašto ne radim stand up kao svi drugi?
Prošli put je bilo: „Trebam tri mikrofona na jednakoj udaljenosti.“
Ovaj za ovo, a onaj…
A ovaj put: „E, ljudi, donio sam kockice!“
Već…
petnaest godina radim kao komičar.
Svi komičari su mi rekli: „Ti si mi više pisac.“
A to u prijevodu znači: „Daj svoje fore meni.“
A prije sam bio pisac pa su mi pisci govorili: „Ti si više komičar.“
A to u prijevodu znači: „Ideš mi na živce.“
Komičari s jedne, pisci s druge strane.
Neale, ti ostani u sredini.
S tim svojim traumičarskim nastupima.
Znate da sam ja njoj ovo platio?
Svaki za sebe…
nije nesavladiv.
Ali…
Gadno je kad se sve nakupi. Iz toga onda nastane depresija.
Nema što nisam pokušao.
Sve i svašta.
Terapiju, lijekove.
Ketamin.
Transkranijalnu magnetsku stimulaciju.
To je bilo dobro, ali efekt popusti.
Pa sam onda išao u Kinu na jaču verziju stimulacije.
To je u SAD-u protuzakonito.
Možda i u Kini, što je znam.
Poslije toga
uzeo sam 5-MeO-DMT.
Bufo alvarius.
To je atomska bomba među psihodelicima.
Mislim da sam pretjerao. S time.
Mislim…
Mislim da sam se malo ozlijedio.
Ali to je zapravo i logično.
Ako tražiš čarobni metak,
tu i tamo će te upucati.
Stalno sam mislio: „Kako si samopomoć uspio pretvoriti u samoozljeđivanje?“
Cijelu večer ponavljam
da sa mnom nešto šteka.
Sa mnom nešto stvarno šteka.
Nisam dobar prema sebi.
Neću samom sebi popustiti.
Samo sebe meljem
i neprestano napadam kao da mi je to posao.
Volio bih da mogu prestati.
Sve ono od čega se moj život sastoji,
moje misli, moje navike,
moje emocije,
moji stavovi…
Živim u uvjerenju da to nisu defekti.
Vjerujem da alkemija neke osobnosti,
moj duh…
to mora biti dovoljno.
Molim te.
Daj da bude dovoljno.
Prijevod titlova: Sandra Mlađenović