Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NEAL BRENNAN: GONDOK
Oké, elmondom, mi ez.
Egy barátom…
Vagy inkább csak volt barátom, művész.
Az a közös témánk, hogy egyedül érezzük magunkat a világban.
A mai előadás is erről az érzésről szól,
úgyhogy elküldtem neki a szöveget, és megkértem, készítsen nekem hátteret.
Azt mondta, oké.
És két nappal ezelőtt elküldte ezt.
Engem nem a magányra emlékeztet,
inkább egy alsósokkal foglalkozó logopédus irodájára.
Megkérdeztem, hogy rendezzem el ezeket.
Azt mondta, megoldom.
Úgyhogy
egész este…
beszélni fogok, de
közben próbálom elérni, hogy ő is elégedett legyen.
De nem tudom, min lepődtem meg. Nektek könnyen megy az élet?
Csak mentek egyik eseményről a másikra,
és közben elégedettek vagytok magatokkal? Én nem.
A legtöbbször úgy érzem magam,
mint amikor szelektálni próbálsz kommunális, újrahasznosítható,
meg komposztálható hulladékra,
és nagyon igyekszel, de a végén rájössz, hogy elszúrtad.
Többnyire így érzem magam.
Egész életemben azt érzem, hogy elbasztam valamit,
és ebből baj lesz.
Félek, hogy a halálos ágyamon is az lesz az utolsó gondolatom,
hogy az ápoló haragszik-e rám.
Egyébként ezek az életem olyan részei, amiktől úgy érzem, velem valami nem oké.
Vannak fontosak és kevésbé fontosak.
Kezdjük egy kisebbel! A kutyákkal, oké?
Gyerekkoromban nem volt állatom.
De sok videót láttam vicces, szeretetteljes kutyákról,
például mikor hazajön egy katona,
a kutya kikészül, a katona is, és a kutya már bassza is az arcát. Mondom, oké.
Kéne egy kutya.
Lett egy pitbullom, Keith a neve.
Mindenki azt mondta, ő lesz a legjobb barátom.
Az a helyzet, hogy úgy a kilencedik legjobb barátom lett.
Jóban vagyunk,
de az a kötelék, ami ember és állat közt ki tud alakulni,
nálunk nem alakult ki.
Nem tudom,
hogy csak én nem értem az ember-kutya kapcsolatot,
vagy egyedül én értem igazán az ember-kutya kapcsolatot.
Mindenki azt kérdezi, mentett kutya-e.
Minden kutya mentett.
Egyedül egyik sem igazán életképes.
A labradoodle-öket
nem egy bankigazgatói állásból hozzák el.
Nem onnan váltanak teljes állású kutyaságra.
Nem is szoktam mondani, hogy mentett. Mindenki büszkélkedni akar ezzel.
„Megmentettük. Befogadtuk.” Ugyan már! Elmondom, mi történik minden kutyával.
Megszületik a tesóival, aztán elrabolják, és neked adják.
„Dehogy, Neal! Én vagyok az anyukája!”
Tudod, ki az anyukája? Az anyukája.
Úgy beszélünk velük, mint a kisbabákkal. De nem a gyerekeink, hanem a foglyaink.
Ilyen hangon beszélünk velük. „Ki a legszebb?”
Mélyebb hangon rájönnél: egy szörnyeteg vagy. „Ki a legszebb?”
„Sétálhatunk, de akkor pórázra kell kösselek.”
„Egy trükkért kaphatsz egy pici falat kaját.”
„Te vagy a legjobb barátom.”
A filmek is sziruposan próbálják ezt bemutatni.
Például a Marley meg én. Tudjátok, milyen az a film egy kutyának?
Mint az Elrabolva, csak Liam Neeson nélkül.
Amúgy szerintem az én hibám. Velem valami nem oké.
Próbáltam könyveket olvasni a kutyákról, de…
Ez az LGBT-s poénomhoz lenne?
Vagy szerinte spektrumzavaros vagyok?
Ha azt hinnétek, vannak közösségek, ahova úgy érzem, illek,
tévedtek, sehol sem érzem így magam. Ott vannak például a liberálisok.
Nyilván liberális vagyok.
Nem? Csontsovány vagyok.
Rachel Maddow szakállal.
De nem érzem, hogy közéjük tartozom, mert a liberálisak baromi kirekesztőek.
A republikánusok boldogok. Bárkit puncin ragadnak, meg lövöldöznek, à la Westworld.
Ők lehetnek kapzsik.
Nekik csak maguk fontosak, a családjuk, meg a gazdagok, ennyi.
A liberálisoknak mindenki fontos.
Kivéve a magzatok. De mindenki más.
Nem igaz, liberálisok?
A magzatok bekaphatják. Ugye, liberálisok?
Ha meglátok egy magzatot, átrúgom az út túloldalára.
A liberálisokkal az a gond, hogy sosem lehetsz elég liberális.
Ha a republikánusokhoz odamegy valaki, hogy ő is republikánus, befogadják.
Ha a liberálisokhoz megy oda valaki, hogy ő is liberális… „Majd meglátjuk.”
Lehet, hogy liberálisan gondolkozol, de ha rosszul fejezed ki, baszhatod.
Rémes. Próbáltatok már nyilvánosan beszélni a transzneműekről?
Most is mutogattok, hogy hagyjuk.
Nehogy úgy járj, mint a haverod! Engedd el!
Ez van. Rémes.
Nyilván mind jól gondoljuk a dolgokat,
de a transzneműségről nyilvánosan beszélni olyan, mint a Jenga.
Valahogy így.
„Transznő. Transzférfi. Tranzíció…”
A republikánusok meg: „Mi van a transzikkal?”
„Ez mi volt? Jengáztok?
Imádom! Játsszunk egyet!”
Liberálisként sok nehéz kérdéssel találkozunk. Nem?
Én például LA Venice városrészében élek.
Ja. És Venice-ben sok a hajléktalan.
De New York-iként nehéz komolyan vennem az LA-i hajléktalanokat.
Én már láttam a szakma krémjét.
Egyszer, mikor hazaértem,
egy e-mail várt otthon.
Papíron jött e-mail. Hívjuk levélnek!
Azt írták, hajléktalanszállót nyitnak. Liberális vagyok, mondom, király!
Aztán továbbolvastam. „Az ön házával szemben.” Basszus!
Mintha egy vetélkedőben lennék. Mennyire vagy liberális?
Egy fekete műsor írója voltam.
Ja. A szomszédaim tüntetni akarnak.
Én nem fogok.
Csak elköltözöm. De nem fogok…
Nem, nem költöztem el.
Már megnyílt a szálló. Nem vészes.
De a Mennyire vagy liberális? jó műsor lenne.
„A reptéren egy muszlimnak tűnő férfi rád bízza a csomagját, amíg imádkozik.
Mennyire vagy liberális?”
Passzolom!
Tudjátok, ki nehéz kérdés liberálisként?
Kanye.
Kanye a karriere kezdetén azt mondta,
George Busht nem érdeklik a feketék.
Erre a konzervatívok: „Fogd be!” A liberálisok: „Szót neki!”
Aztán elkezdte Trumpot dicsérni. Erre a liberálisok: „Oké, inkább fogd be!”
Mostanra mindenkinek elege van Kanyéból.
„Az egy őrült, baszd meg!”
Ja. Nyilván.
Mivel rapper.
Mióta várunk érzelmi stabilitást a rapperektől?
Mik az érveid? „Az én időmben
ott volt az a Flavor Flav.
Folyton azt mondogatta: „Tudod, mennyi az idő.”
És tudtuk is, mert egy óriási órát hordott a nyakában!
Vagy ott volt DMX. Cracket tolt, és mindenkire ráugatott.
Valahogy így.
Egyértelmű volt, mit gondol.
Az ő ugatásának még volt súlya.
Vagy Eminem! Egész albumokat írt a felesége megöléséről.
Na, ezek normális emberek.”
Na, hátha majd ennek örül.
Ja. Fegyverek. Ezen szoktam összeveszni a liberálisokkal.
Mielőtt belemennék, leszögezném, hogy félek a fegyverektől.
De a zsaruk is félnek.
Mit kéne tanulnunk a uvalde-i lövöldözésből?
Ami Texasban történt. Mi volt ez?
Mindig egy fegyveres jófiú kell?
Csak így lehet megállítani?
Minden állampolgárból legyen fegyveres jófiú?
„Ne mozdulj!” „Te ne mozdulj!”
„De már megmozdultál!” Baszd meg…
A mi dolgunk lenne a fegyveres erőszak megfékezése?
A gyorshajtás miatt évente több ezer ember hal meg.
Azt is mi fékezzük meg?
Szorítsuk le őket, vagy mi?
Látok egy gyorshajtót. „Hát, ez van.
Egy autós rosszfiút csak egy autós jófiú állíthat meg.”
Ja. Az a bajom a fegyverekkel, hogy egyik oldal érvei sem győztek meg.
A konzervatívok arra hivatkoznak, hogy a fegyvertartás
azért alkotmányos jog, mert az alapító atyák szerint kell a demokráciához,
hogy a nép fellázadhasson a rossz kormányok ellen.
Ami az 1700-as években tök jó ötlet volt, de…
Az a gond, hogy sokan azért tartanak fegyvert,
mert azt hiszik, hogy egyszer ki kell állniuk a hadsereg ellen,
és úgy gondolják, van esélyük.
És akár igazuk is lehet.
Szerintem ki kéne próbálni, mi történne.
Mondjuk évente egyszer összecsaphatnának.
Az egyik oldalon 100 fegyvertartáspárti, a másik oldalon mondjuk 2 katona.
A Fox adná karácsonykor.
„Üdvözlöm nézőinket a 2022-es fegyverpártiak–katonaság összecsapáson!
A csatatéren beszélgetünk egy fegyverpártival.”
„Uram, hogy hívják? Milyen fegyvere van?” „Andy Baker vagyok.
Egy AR-15-ösöm van, és csupa kevlárban vagyok.”
„1–10-es skálán mennyire bízik a sikerben?” „Egymillió, baszd meg!”
„Most lássuk a katonaságot!”
Egy embert mutatnak egy bunkerben.
„Jeremiah Walker szakaszvezető vagyok.” „És milyen fegyvere van?”
„Nem tudom, fair-e, de egy drónt hoztam.
Nyolc Hellfire rakétával és egy nagy felbontású kamerával felszerelve.
Ahogy a képernyőn látja, a fegyverpártiak egymáshoz közel állnak.
Úgyhogy…
Kezdhetjük? Jól van.
Akkor megnyomom ezt a gombot.
Oké, mind meghaltak.”
„Ezzel véget ért az idei fegyverpártiak–katonaság összecsapás.
Fő szponzorunk
a Whole Foods.”
A fegyvertartáspártiak megbeszélnék. „Jövőre nyerünk, csak szóródjunk szét!”
Ezek a konzervatívok érvei. A liberálisok meg
a szörnyű fegyver okozta halálozási számokat emlegetik.
És látszólag tényleg azok. Évente 40 000 ember hal meg fegyver által. Rémes.
De tudjátok, mit hallgatnak el? Hogy ebből mennyi öngyilkosság.
A kétharmada! Ezt senki sem szokta tudni.
Ha egy lövöldözésről tudósítanak,
ami nyilván szörnyű, a liberálisok lenyilatkozzák,
hogy nem pszichológiai vizsgálat kell, hanem a lőfegyverek korlátozása.
És ha mindkettő lenne? Egy kérdést kéne feltenni a fegyverboltban.
Ha kiderülne, ki depressziós, a fegyver okozta halálesetek kétharmada eltűnne.
Ennyit kéne mondani: „Mielőtt megvenné a fegyvert,
megnézhetnénk a böngészési előzményeit?
Látom, Lana Del Reyt hallgatott.
És az exe képeit nézegette. Ma nem fegyvert kap,
hanem egy zacskó gombát,
meg az Ace Ventura – Állati nyomozót DVD-n.
Gyorsan jobban lesz!
Holnap már a seggével fog beszélni.”
Maradt úgy évi 13 000 haláleset.
Ami még mindig rémes.
De tudjátok,
évente hányan halnak meg influenzában? Évi 50 000-en.
Ha félsz a fegyverektől,
gondolj bele, mennyire félsz az influenzától! Semennyire.
És oszd el hárommal! Ennyire kell félned.
Látjátok, hogy jutok el a seggfej véleményeimhez?
És mindig is ezt csináltam.
Néha már én is leállítanám magam, bassza meg!
Én vagyok az egyetlen, akitől ha megkérdeznék,
igazam legyen, vagy boldog legyek, elgondolkodnék.
Velem valami nem oké. Egyébként ebben legyőzöm az ösztöneimet.
Minden létező liberális csoportnak szoktam adakozni.
Annyinak, hogy…
Még egy antikapitalista csoportnak is! Mekkora hülyeség, baszd meg!
És van képük adományt kérni tőlem.
„Kérhetnénk még 100 dollárt antikapitalizmusra?”
„De ugye tudjátok, honnan van a pénz?”
Ja, igen.
Biztos felmerül bennetek, hogy füveznem kéne.
Attól lelazulnék. Nem szeretem a füvet.
Azért van kint, mert szerintem rám nem hatnak rendesen a drogok.
Például az MDMA. Molly, ecstasy, életkortól függően.
Úgy hét-nyolcszor próbáltam. Egyszer sem hatott.
Gondolom, az én agyamra valamiért nem hat.
A barátaim agyára viszont igen.
Kínos volt. Ők egymás mellbimbóját dörzsölgették, én meg…
És szerintem a fű sem hat rám.
Vagy öt percre paranoiássá kell tennie,
aztán meg bealszol tőle? Ilyen?
Mert akkor szuperül hat.
Rémes, mert amúgy a fű aranykorát éljük.
Annyi helyen legális! Itt, Kaliforniában is.
Stand-up-műsorokat szponzorálnak,
úgyhogy egy csomó füvet, vape-et meg pipát kapok.
Tele vagyok fűvel, és nem tudom elszívni.
Olyan vagyok, mint egy öreg néni, akinek gyümölcsfája van. „Vigyél egy kis füvet!”
Szóval a fű már legális.
Denverben, Oaklandben és Oregonban már a gomba is.
Ja.
Úgyhogy hamarosan lesznek gombaboltok is.
Készen álltok? Bemész egy gombaboltba. „Nyitva vagytok?” „Miért, te nyitva vagy?”
Nincs bajom a drogokkal.
Az MDMA, a pszilocibin és a fű is átment a közegészségügyi vizsgán.
Tudjátok, mi nem menne át a hivatalnál?
Az alkohol. Nem biztonságos.
Képzeljétek el, hogy tesztelik a whiskey-t egy laborban!
100 férfi, 100 nő, a tudósok rögzítik az eredményt, aztán beszámolnak róla.
„Uram, teszteltük a whiskey-t.
Az első két pohár után mindenki jókedvű volt.
A harmadiknál sok férfi konfliktust kezdett keresni.
A nők feldúltak voltak,
de nem akartak róla beszélni.
Aztán sokan hánytak és elájultak.
Aki kocsival ment haza, balesetezett.”
„Ez rémesen hangzik.” „És most jön a java.
Szombaton vissza akarnak jönni.
És DJ-t is szeretnének.
Két izraeli fickó meg promotálni akarja. Úgyhogy…”
Nem sűrűn iszom.
Az a gáz az alkohollal, hogy nagyon jó a PR-ja.
Gyerekkorom óta hallom, hogy az ital előhozza a valódi személyiségünket.
Ez részben igaz. Egy-két pohárig.
De a részeg haverjaimat látva nem gondolom, hogy ez a valódi énjük.
„A kurva anyátokat!”
Ilyennek teremtette Isten.
A valódi Tony az utcára hugyozik.
Nem nagyon iszom. Nem is nagyon dohányzom.
Ezt mindenki utálja.
Persze ez jó nekem.
Onnan tudom, hogy ha elmondom egy buliban, hogy nem iszom és dohányzom,
akkor azt mondják: „Jó neked!” Majd otthagynak.
Az alkohol nekem nehéz téma, mert apukám alkoholista volt.
És az emberek szeretik az alkoholt. És a nők is emberek.
Úgyhogy…
Valljuk be!
Nehéz így randizni,
mert nem akarok beleszólni abba, más mit iszik.
De közben néha triggerel a dolog.
Néha semmi probléma. Máskor megüt a piaszag, és… „Mmm, trauma!”
Nem tudom, mit fér bele kérni a másiktól.
Nem tudom, hogy…
„Ki vagyok én, hogy azt mondjam, ne igyon?”
„Csak meg akarom védeni magam!”
„Mitől?”
„Egy negatív érzelmi élménytől? Az alkohol szagától?”
„Még mindig itt vagy leragadva, baszd meg? Hogy?”
Egy negatív magnószalag pörög a fejemben,
nagyjából az egész életemmel kapcsolatban.
Nagyon gázos a belső beszédem.
Egyszer leírtam. Amint megláttam,
ki akartam törölni.
Mert ha egy barátom meglátná, hogy valaki így beszél hozzám,
nagyon kiakadna.
Saját magam ellensége vagyok.
Ha visszanézünk az életünkre, egyértelmű, hogy ilyenek lettünk, nem?
Aki nem ismer, annak elmondom, hogy tíz gyerekből a legkisebb voltam,
ami túl sok.
Nem?
A szüleim a nagy gazdasági válságkor születtek.
Az egész életük egy nagy válság volt.
Ilyen volt a házasságuk, ezt hozták.
Káosz, alkohol,
meg rengeteg szabály.
És rengeteg erőszak. A legkorábbi…
Az egyik legkorábbi emlékem az, hogy a kamasz bátyám
a ház előtt verekszik az apámmal. Mondom, oké. Ez az élet.
Rengeteg szabály volt. Mindenre.
Annyi szabály volt, hogy a fontosabbakat anyám végül leírta,
és kitűzte a konyhában, mint egy gyárban.
A barátom elkészítette.
Mesélek egy párról.
Sok szabály volt a tévéről, ez érthető.
Sok volt a mosásról is. Anyám mosásőrült volt.
Ha túl sokáig hagytad a tiszta ruhát a mosókonyhában, anyám elkobozta.
Eltüntette. Mint a Vörös Khmer.
Sosem láttuk többé.
Bár egyszer karácsonykor
Anne nővérem kapott egy kulcstartót, egy gyertyát,
meg egy adagot a régi ruháiból.
„Boldog karácsonyt, Anne! Miért sírsz?”
Sok szabály volt a szendvicsekről. Nálatok is, nem?
Mindenki magának… Túl sokan voltunk.
Reggel nem volt idő mindenkinek szendvicset kenni,
úgyhogy hétvégente gyártottuk őket,
aztán lefagyasztottuk.
És suliba menet reggel mindenki kivett egyet.
Most arra gondoltok, hogy nem túl friss szendvicsek voltak.
Valami másba viszont nem gondoltok bele.
Reggel nyolc és dél között nem mindig olvadtak ki.
Ilyenkor körberágtuk, mint a patkányok a kalózhajón.
Szóval tiszta Szívek szállodája volt.
Katolikus családban nevelkedtem. Más is?
Megvoltak a katolikus mérföldkövek.
Keresztelkedés, elsőáldozás,
bérmálás, ateizmus.
Nem?
De nem is ateista vagyok.
Inkább agnosztikus az ateizmussal kapcsolatban.
Mert az ateisták akkora önelégült képmutatók!
„Te egy istenhez imádkozol? Micsoda hülyeség!
Megmutassam az álomtáblám?”
Sok fehér ateistát ismerek. Feketéket alig.
Vannak, de kevesen.
Van egy elméletem arról, hogy miért vannak kevesen. Elmondom.
Az ateizmus a fehér privilégium csúcsa.
Komolyan. Mit mond a vallás? „Nem érdekel a túlvilág?”
Erre a fehérek: „Kösz, nem.
Ennél úgysem lesz jobb.
Szedem a vitaminokat, aztán meglátjuk.”
A fehér privilégiumoknak volt pár jó évük.
Ja.
A ropiknak. Az europidoknak.
A ropik nagyon meglepődtek 2020-ban.
Le voltak döbbenve. Beszélgettem egy fehér hölggyel.
Azt mondta, nem gondolta, hogy ilyen rossz a viszony a feketék és a rendőrök között.
Mondom, ha valaha meghallgatja egy fekete előadó bármelyik dalát, gondolta volna.
Mit gondol, miről szól a „Fuck tha Police”?
„Azt hittem, csak pár rendőrre gondol, nem mindre.”
És az „I Shot the Sheriff” Bob Marley-tól?
„A helyettesét nem lőtte le, nem?”
Az is fehér privilégium, amibe bele sem gondolunk. Mondjak egy példát?
Sok amerikai város neve.
Chicago vagy Milwaukee őslakos nevek.
De a nyugati part kemény. San Francisco, Los Angeles, San Diego.
Spanyol nevek. Tudjátok, miért? Hát…
Mert Mexikótól loptuk őket, és még átnevezni is lusták voltunk őket!
Kőkemény fehér privilégium, baszd meg!
Mintha a haverod, Pete évekig járna egy csajjal.
Ő „Pete csaja”.
Aztán elcsábítod, és elviszed egy buliba. „Ismeritek a csajomat, Pete csaját?”
„Szomjas vagy? Hozz valamit Pete csajának!”
„Kapsz egy monogramos nyakláncot. PCS. Pete csaja.”
Tudjátok, min is látszik a privilégiumunk? Ha a bőrszínen poénkodnak.
Mert a fehérekről minden lepattan, igaz? Ismerek pár nagyon humoros fekete srácot.
„A fehérek béna táncosok. Nulla ritmusérzék.”
Mondom, minek ritmusérzék, ha a tiéd a lemezkiadó?
Ez TikTokos volt? Ilyen a TikTok?
Sok ropi jön oda hozzám: „Neal!
Neal, én rendes ropi vagyok. Mit tehetnék?
Mit tehetek a fehér privilégiumokkal szemben?” Tedd szóvá, ha tapasztalod!
Van egy friss sztorim:
120-szal mentem 50-es táblánál. Leállítottak.
Necces volt.
Fehér zsaru volt. Elkérte az irataimat.
Míg megnézte a rendszerben a rendszámomat, azon agyaltam,
hogy megérdemlem a bírságot.
Bármit kapok, megérdemlem. Visszajött.
„Elengedem egy figyelmeztetéssel.”
Ez gáz, baszd meg!
A fekete vagy barna bőrű barátaimat megbüntette volna.
Valamit mondanom kellett. „Ne legyél hülye, rendőr!”
De éreztem: itt az idő. Kinyögtem: „Egy privilégium, hogy megismerhettem!”
Visszaszólt: „Hát ezért fehéredett úgy el?” Mi a fasz?
A bőrszín is fura téma nekem.
Nagy hatása volt az életemre.
Nem akkora, mint a színes bőrűeknek, de vagy 50-szer akkora, mint más ropiknak.
Jó vagyok a bőrszínnel kapcsolatos poénokban. De szabad ilyeneket mesélnem?
Mi van, ha rossz kezekbe kerülnek?
Például a lemezkiadós poén óriásit menne a Ku-Klux-Klan gyűlésén.
Óriásit.
Szinte hallom.
„Mondom, minek ritmusérzék, ha a tiéd a lemezkiadó?
Jó estét! Jedediah voltam.”
Akkor ne meséljek ilyen vicceket?
Én tudom, mi velük a szándékom,
de kit érdekel, mi volt a szándékom, ha félreértelmezik?
Könnyen fogyasztható kis stand-up, mi?
Egy apró színházban pofázok a bőrszínről. Kevin Hart egy arénában épp azt kérdezi:
„Meséltem már, mikor Egyiptomban tökön harapott a teve?”
Velem…
Velem valami nem oké.
Nézzétek!
Szerintem ez egy női cipő.
Talán arra gondoltok,
hogy ha megnősülnék és gyereket vállalnék, nem érezném ilyen magányosnak magam.
Lehet. Passz.
Sosem voltam nős. Nincs gyerekem. Negyvennyolc éves vagyok.
Ezt mindenki utálja.
Oké, a nőknek rosszabb egy kor felett. Férj és gyerek nélkül sajnálják őket.
Férfiként viszont
mindenki gyanakszik rád.
A nők jobban bíznának bennem, ha lett volna feleségem, csak megöltem volna.
„Képes szeretni, csak túl szenvedélyes.”
„És nyilván nem fog még egyszer ölni.
Cuki.”
Nem… Voltam hosszú távú kapcsolatokban is.
Párszor szerelmes is voltam.
De sosem lett belőle házasság. Nem jutottunk el odáig.
Túl sok a kockázat a kapcsolatokban, mert…
Az egész egy bizalomjáték, mindennap.
Mindennap ugyanaz. „Oké, te jössz. Mehet!”
„Te jó ég, ez tök jó! Én jövök!”
„Oké, mehet. Elkaplak.”
„Te jó ég! Olyan közel vagyunk egymáshoz! De jó!”
„Megint én jövök!”
Volt, hogy nem kaptam el a másikat, és volt, hogy nem kaptak el. Mindkettő gáz.
Az van a kapcsolatokkal,
hogy hinni kell egymásban, és meg kell erősíteni a másikban,
hogy ugyanazt érzitek.
Hogy azt érzed, amit a másik. Összetartoztok.
Aztán a másik egyszer csak benyögi,
hogy ő eddig csak tettette.
Nem is tartoztok össze.
Aztán végiggondolod a kapcsolatot,
és keresed, mióta tetteti a dolgokat.
Aztán előbb-utóbb el kell fogadnod,
hogy a legszebb emlékeid egy része csak kamu volt.
Elképesztő. És nagyon bűnös vagyok benne.
Ilyenkor érzem: valami tényleg nem oké.
Még a többi humorista is lenéz miatta. Egy haverom azt mondta,
feleséggel és gyerekkel népszerűbb lennék.
Mondom, miért?
„Mert a közönség jobban bízik abban, aki családos, mert az erkölcsös.
Másokat maga elé helyez.”
Én ezt sosem tettem.
De van kutyám. Azt kérdezitek: „Melyik? Amelyiket nem szereted?” Anyátok!
Többet nem mesélek magamról.
Megértem, hogy a közönség jobban bízik
a családos humoristákban, de van egy kérdésem.
Mi újság Bill Cosby házasságával?
Louis C.K. még mindig nős?
Kurvára vicces a fickó! Biztos nős még.
Még egy. De mondjátok el az igazat!
John Mulaney?
Ne csináljátok! Ott voltam az esküvőn is, bassza meg!
Ja. Ti mennyit költöttetek rá? Én odarepültem és autót béreltem.
„Kér jobb autót 30 dollárért?” Mondom, Mulaney esküvője van, persze!
Erre egy PT Cruisert kaptam. Ez volt a jobb autó?
De legalább Woody Allennek jó a házassága, nem?
Láttátok azt a dokumentumfilm-sorozatot? Allen kontra Farrow.
Elég meggyőzően érvelnek amellett,
hogy mielőtt elvette a mostohalányát, Soon-Yit,
a másik mostohalányát molesztálta.
Hát, nem ez lett a kedvenc Woody Allen-filmem.
Esküszöm, én mindent megpróbáltam egy jó kapcsolatért.
Többféle megközelítéssel kísérleteztem.
Szeretetnyelvek, kötődési típusok,
életkor, bőrszín, súly, állás…
Egy modellel is jártam. Köszi.
Köszönöm.
De a modellek olyanok, mint a homokfutók.
Abban hasonlítanak, hogy a strandon mindkettő menő.
De mindenhol máshol úgy érzed, hiba volt elhozni.
De csak heteróként tudok nyilatkozni.
Nem tudom, milyen ez melegként. Sosem voltam meleg.
Évente egyszer ellenőrzöm.
Igen. Érdemes évente megnézni.
Kiválasztom a meleg kategóriát a Pornhubon.
„Valami? Oké, maradok a nőknél.”
Bár nem vagyok meleg, de sokszor találkoztam a homofóbiával,
mert van otthon bidém.
A heteró haverjaim azt mondják, ez nem oké.
„Nem fogok vizet spriccelni a seggembe.” Azon aggódsz…
Ha szerinted az tart vissza a melegségtől, hogy vizes lesz-e a segged…
akkor meleg vagy.
Hát legyél meleg!
Gyere, lovagold meg a bidét, és kezdj új életet!
A férfiak ennyit értenek a szexualitásukhoz.
„Védenem kell a kaput!
Akkor minden rendben lesz.”
Ugyan már! Negyvennyolc éves vagyok. A kapun betörtek már párszor.
Járt már pár ujj a fenekemben.
Nőké. Semmi sem történt.
Nem kiáltottam fel: „Az identitásom!”
„Odaveszett, aki voltam!”
„Elég Roganből, jöhet a Drag Queen leszek!”
Tudjátok, mi tűnik el először a kapcsolatokból?
A hála egymásért. A legtöbb kapcsolatban ez van.
Nem tudjuk értékelni egymást. A nők azt gondolják,
„Olyan figyelmetlen és hülye!”
A férfiak meg: „Olyan nyavalygós és annyi igénye van!”
És mindenkinek igaza van. A nők nyavalyognak és sok igényük van. De!
Finomak és elegánsak is,
és képesek érzelmi kapcsolatot teremteni.
Például mások szemébe tudnak nézni. A nők felemelőek.
Megváltoztatják a hangulatot maguk körül.
Örülök, hogy nők is vannak itt.
Ha csak férfiak lennénk,
ha csak fickók néznének a sötétből…
Tudjátok, milyen lenne a hangulat? Mint egy fasiszta gyűlésen.
Egy adag fickó ujjatlan bőrkesztyűben,
meg rémes napszemüvegben, amit valamiért így hordanak.
A nők meg azt gondolják,
figyelmetlenek és hülyék vagyunk. Igazuk van.
De tudjátok, mik vagyunk még?
Kurva viccesek!
Igen! Viccesek vagyunk.
A nők gyönyörűen konstruktívak, a férfiak viccesen destruktívak.
Tudjátok, milyen, ha egy eseményen csak nők vannak?
Egymás szemébe néznek, és fehérbort isznak.
Egy idő után beüt a menekülési ösztön.
De ha férfiak is vannak, levezetik az energiákat.
Mert mi mindig lenyűgözőek akarunk lenni.
Dolgokat veszünk, breaktáncolunk,
bűvésztrükköket mutatunk be, szaltózunk…
És sztorikat mesélünk hangeffektekkel. „Behúztam neki, de elővett egy géppuskát.”
Nőktől még sosem hallottam hangeffekteket.
Hangok! Csicsergő madarak, nyávogás… Valamivel próbálkozhatnátok.
Mi mindenkit meg akarunk nevettetni. Gáz beceneveink vannak a haverjainkra.
„Ő Mike, más néven Merev Mike.
Más néven Műveletlen Mike.”
Egy nőtől sem hallottam még olyat, hogy „Ő Sarah, Meddő Sarah.”
„Olyan száraz odalenn, hogy csak Szaharának hívjuk.”
Valahogy nincsenek meg a készségeim ahhoz, hogy valaki barátja legyek.
Még jó, hogy nincs vizsgához kötve.
Szánalmasan elbuknám.
A vizsgabiztos bejönne:
„Oké, Neil, ez bukta. Szerintem sejtetted.”
„Volt pár gyenge terület. Például az odafigyelés.
Az volt a kérdés, mit csinálsz, ha meccset nézel, és a párod beszélgetne.
Olyasmit vártunk, hogy lehalkítod a tévét, és megkérdezed, mi a baj. Te azt írtad,
felhangosítanád a tévét.
És azt mondanád: „Most nem érek rá, ez az első negyed,
az az egyik legfontosabb negyed.”
A konfliktuskezelés sem sikerült.
Arra a kérdésre, hogy mit kezdenél vele, ha dühös lenne rád valamiért, azt írtad,
felhánytorgatnád, amikor hasonlót csinált,
és azt mondanád: „Kvittek vagyunk, te kurva!”
Vissza a randiappokhoz.
Ja, velem valami nem oké.
Van még egy oka, amiért nem vonzanak a kapcsolatok.
A hatalmi egyensúly.
Úgy 400 000 éven át a férfiaknál volt minden hatalom.
A nők úgy hat éve jelezték: átvennék.
De nem mondhatom, hogy a férfiaknak nincs hatalma. Pontosítok.
A fehér, liberális férfiaknak nincs hatalma.
Jelenleg liberális fehér férfiként
magam ellen kell tüntetésekre járnom, értitek?
Ez…
A George Floyd miatti tüntetések idején
táblát vittem a női felvonuláson.
„Én vagyok a probléma!”
Ott voltam a női felvonuláson.
Inspiráló volt, de ott láttam életem egyik legviccesebb jelenetét.
Nagyon inspirált, hogy 400 000 nő
együtt vonult a férjével, barátjával, fiával, apjával egy célért.
Elképesztő volt.
De láttam valami nagyon vicceset is.
Mindenki készített transzparenseket.
Az egyik fickó tábláján az állt:
„Így néz ki egy feminista.” És egy nyíl rá mutatott.
Mikor összenéztünk, felnézett a táblára, és ezt csinálta.
Meglátjuk, mi lesz ebből.
Több barátnőm is meg akart javítani.
Két különböző lány is azt mondta rólam:
„Beidomítottam.”
„Kiképeztem.” Hallottatok már ilyet férfi szájából? Max egy stricitől.
Ja.
Sok mindent tanítotok nekünk, de nem azt, ami érdekelne. Hanem amit ti akartok.
Egyik barátnőm sem tanított meg farkast fojtogatni.
Csak ilyen lányos hülyeségeket akartok tanítani.
Amire azt mondjuk: „Aha.”
Ilyen hangot ad egy férfi, ha valami kurvára nem érdekli.
„Aha.
Paplanhuzat, aha.
Ja, kell egy tasak a takarónak.
Kösz, édes.”
Ez minden férfi sorsa. Kortól, bőrszíntől, vagyoni helyzettől függetlenül.
Tudjuk, mi történt Meghan Markle-lel és Harry Potterrel. Így hívják, nem?
Ugye? Meghan azt mondta: „Angliában élünk, egy herceg vagy, de gáz a családod,
úgyhogy megyünk Amerikába, ahol egy senki vagy.” Erre Harry:
„Aha.
Faszom az ezer éves hagyományba! Kösz, édes!”
A kapcsolatokban sok múlik a szerencsén. Erről senki sem beszél, pedig így van.
Ennek utánanéztem.
Egy a nyolchoz az esélye, hogy egy kapcsolatból házasság lesz.
És 50% az esély, hogy jó házasság lesz.
Szóval az van,
hogy 6% esély van rá, hogy örökké tartó, boldog kapcsolatban leszel
azzal, akivel jársz, még akkor is, ha jó fejek vagytok.
Hat százalék! Ez szerencse.
Most meg kell állnom. Üzenem a fiúknak, akik elhozták a barátnőjüket:
mondjátok meg a lánynak, hogy ti vagytok a kivétel!
Ti együtt maradtok. Tudom.
De hat százalék! Ez szerencse.
Ha tévedek, akkor is kilenc. De hat!
Ez tiszta szerencse.
De elítéljük egymást a kapcsolati kudarcokért.
És magunkat is. Hol az együttérzés?
Olyanok vagyunk, mint a szurkolók a kosármeccseken, akik dobhatnak egyet.
Ha nem dobják be, annyit reagálunk: „Ó!”
Nem azt, hogy „Kurva anyád!
Gondold végig, miért nem ment be!
Az anyáddal való kapcsolatodnál kezdd!”
És ott vannak a babák.
Nem vagyok babaellenes.
Csak magzatellenes.
Ezt már mondtam.
Utálom a magzatokat, baszd meg. Utálom őket!
Bár belém kötne egy magzat!
Sosem gondoltam arra magamat látva,
hogy ebből kéne még egy.
Hogy ebből jó lenne még pár.
Tudjátok, melyik műsor miatt nem akarok gyereket?
Az esti híradó, ismeritek?
A klímaváltozás egy rémálom.
Kétszer annyian vagyunk, mint kéne.
Ennyi haragot és megosztottságot még sosem láttam.
Mintha egy házibuliban lennétek, ahol mozdulni sem lehet a tömegtől, ég a tető,
vízben úszik a pince, jönnek a zsaruk,
és odaszólsz a haverodnak: „Hívjuk át Briant!”
Sajnos az első randin meg kell mondanom, hogy nem akarok gyereket. Jó, nem muszáj.
De így korrektebb.
A nők furán időzítik ezeket a dolgokat. Egyszer randiztam egy nővel.
„40 évesen lassan át kell gondolnom, ki lesz a gyerekeim apja.”
Mondom, lassan?
Szerintem pár perced maradt rá.
Szóval elmondom az első randin, hogy nem akarok gyereket.
Ezt mindenki utálja. Bedobni az első randin, hogy nem akarsz gyereket,
olyan, mintha azt mondanád egy állásinterjún, nem használsz számítógépet.
„Mi legyen?”
Talán a szerencsén múlik. Vagy az időzítésen.
Vagy mindkettőn múlik. Vagy csak velem van a baj.
Velem nem oké valami.
Túl nyavalygós vagyok, vagy túl sérült, vagy nőgyűlölő…
Vagy valami, amiről nem is tudok.
Tudjátok, mire jöttem rá?
- Nem veled van a baj! - Nem velem?
Akkor itt a műsor vége. Jó éjt!
Nők, látjátok, mire vágynék?
Értitek?
Nemrég rájöttem,
hogy nem tudnám megadni egy nőnek az érzelmi biztonságot.
És valószínűleg ő sem nekem.
Bár ne így lenne, de ezt érzem.
Sokan kérdezik, nem vagyok-e magányos.
De igen.
De az ember egy olyan kapcsolatban a legmagányosabb,
amiből elvágyódik.
És a gyerekek…
A klímaváltozásra fogom.
De megsúgom, nem ez a gond.
Ezt szoktam mondani, de az érzelmi kötelék a lényeg.
Nem akarom, hogy a gyerek kibújjon, és ne érezzek iránta semmit.
Tudjuk, mi történt Keithszel.
És ami fontosabb: apámnak tíz gyereke volt,
és egyiket sem szerette.
Nem akarom… Félig ő vagyok. Nem akarom ugyanezt eljátszani.
„Pedig olyan jó apa lennél!”
Tengerészgyalogosnak is jó lennék, mégse állok be.
Azt mondják, próbáljam meg. De ez nem…
„Vállald be!”
De nem én kockáztatok, hanem ők.
A gyerekek vállalják a kockázatot.
Mert ha olyan családba születsz, ahol nem szeretnek,
egész életedben azt fogod hinni, veled van a baj.
És… És nagyon utálom, hogy ilyen nyomás van rajtunk.
De tényleg utálom.
Ezer új gender meg szexuális orientáció van.
De csak egyfajta kapcsolat fér bele.
A házasság.
És a poliamoria?
Arra nincs adókedvezmény, hagyjuk!
Attól viszont mindenki elájul, ha megházasodsz, és szerződést kötsz.
„Házassági szerződés? Hogy?”
Egy jogi teher a nyakamba nem nyűgöz le.
Nem? Mi a szebb?
Egy kalitkába zárt madár, vagy egy madár, ami mindig elrepül, aztán visszajön,
mert szeret veled lenni?
Az jobb, nem?
De mindenki jön az idióta érveivel. „Ha nem veszed el,
hogy mész be hozzá a kórházba éjszaka?”
Adok 40 dolcsit a biztonsági őrnek.
Mehetsz ide, madár.
Kérdeztétek már házaspároktól, mizu?
Sokkoló válaszokat kaphattok.
És nem csak a férfiaktól. Ha egy nőt kérdezel a házasságról,
az olyan, mintha egy politikus kerülgetne egy nehéz témát.
„Lisa, megvagytok Mike-kal?”
„A gyerekekkel minden oké.”
Ha meg egy férfitól kérdezed meg,
az olyan, mint mikor egy túsz felolvas egy levelet.
„Mike, megvagytok Lisával?”
„Jó napot!
Boldog vagyok.
Ne aggódjanak értem!
Inkább magukért aggódjanak
a pogány életmódjuk miatt!
Sokat tanultam tőle,
és jobb emberré tett engem.
A nő a sarokból figyel, mint az ISIS. „Mondd a paplanhuzatot is!”
„Aha.”
Ez jó.
Jó kimozdulni, nem?
Remélem, a Covidnak az lesz az egyik pozitív mellékhatása,
hogy többen empatikusak a mentális egészség témájában.
Mert mindenki el volt szigetelődve.
És az emberek azt rosszul bírják.
Ősemberagyunk van.
Ha magányosak vagyunk, azt hisszük, hogy a törzs kiközösített.
És elkezdjük magunkat vizsgálgatni,
és nem létező hibákat találni magunkon.
A mentális egészségünk romlani kezd.
Reméljük, a jövőben többen fogadják empátiával,
ha valaki depressziós vagy szorong, mert ők is átélték.
Sokan egész életünkben magányosnak éreztük magunkat.
És még valami.
Az is jó volt a Covidban, hogy egy kicsit lazábban álltunk a munkához.
Kicsit elengedtük magunkat.
Ha elértél valamit a Covid alatt, király. Ha nem, az is király.
Szerintem nem sokan értek el valamit a Covid alatt.
Bo Burnham.
Az amazon.com.
És a Chicago Bulls 1998-as csapata. Nem tudom, hogy.
Újra nyertek, nem?
Jó volt kicsit ellazulni, de amint visszaállt a régi világ,
elkezdtem magam más humoristákhoz mérni.
Milyen podcastban szerepeltek? Hol adtak elő?
Hány jegyet adtak el?
Túl öreg vagyok TikTokozni?
Tátoghatok dalokra, ha koleszteringyógyszert szedek?
A stand-up nagyon nyilvános műfaj,
és sok minden kiderül az emberről.
Sok területen úgy érzem,
nem találom a helyem a világban, vagy nem vagyok jó,
de a stand-up világában úgy érzem, tudom, mit csinálok, és itt a helyem.
Csak mindig jön a gondolat: „Dehogy!”
A Covid kezdete előtt volt egy parti a Netflixnél.
Előre szólok: a sztoriban rengeteg nagy név lesz.
Annyi nagy név lesz, hogy DiCaprio is ott volt, de őt meg sem említem.
Szóval.
A Netflix partit rendezett az egyik igazgató otthonában.
Ted Sarandosnak hívják.
Nagyszerű ember.
Nagyszerű ember!
Szóval besétáltam Ted Sarandoshoz,
és ott voltak a világ legismertebb humoristái.
Ott volt Burr,
Aziz, Mulaney, Ali Wong,
Sarah Silverman, Wanda Sykes, Trevor Noah,
Borat…
Mondom, nem rossz. Egész jó, Neal!
Dave Chappelle,
Chris Rock, Kevin Hart.
Aztán elnéztem a másik oldalra.
Ellen DeGeneres, Eddie Murphy.
Mondom, basszus! Ezeket az embereket még sosem láttam együtt.
És arra gondoltam, hogy nem tudom,
miért hívtak meg ide, de valamit jól csinálhatok,
és büszke lehetek magamra.
Ott álltak körülöttem a hőseim.
A humor ikonjai.
És Ted Sarandos, az a nagyszerű ember…
tósztot mondott.
„Akkora öröm számomra, hogy egy partin lehetek
a stand-up legnagyobb neveivel!”
Erre Chris Rock bekiabálta: „Meg Neal Brennannel!”
Mondom, basszus, remélem, egy napon Christ is nyilvánosan megalázzák.
Amúgy tök jó poén volt.
Tényleg magas labda volt.
Csak bár más kárára sütötte volna el! Akkor jobban tetszik.
Ez jó! De bassza meg, az én vagyok!
Amikor a filmekben valaki megszégyenül, mindig lassítva mutatják, hogy kinevetik.
Na, én pont így láttam Ellent.
Meg Boratot. „A feleségem!”
Szokás szerint megint kételkedni kezdtem magamban.
Mert a többiek őstehetségek.
Dave 14 éves kora óta fellép. Már akkor jó volt.
Eddie ötévesen eldöntötte, bejut a tévébe.
Ellen előre megjósolta, hogy a The Tonight Showban lesz.
Micsoda sztorik!
Nálam meg minden az ellentéte volt.
Íróként kezdtem, harmincas koromban lettem humorista,
és nekem… Én nem vagyok őstehetség.
Mindenért meg kellett dolgoznom. Szónoklattanra jártam, tanultam a mozgást.
Több hangoskönyvet is meghallgattam a karizmáról. Többet is!
De ez nem is múlt idő. Most is ugyanezt csinálom. Látjátok ezt?
Jól látjátok, ez nem egy óra.
Ez egy Pavlok.
Hárompercenként apró elektromos jellel emlékeztet rá, hogy mosolyogjak többet.
Az egész műsor alatt rajtam volt.
Ha ilyen emberek között vagyok,
azon agyalok, minek csinálom ezt.
Egyáltalán, mi ez?
Miért nem rendes stand-upot csinálok?
A múltkor három mikrofon kellett egymástól egyenlő távolságra.
Ebbe ez ment, ebbe meg…
Most meg hoztam pár jó kis szobrot!
Életem…
elmúlt 15 évét humoristaként töltöttem.
És minden humorista azt mondta, inkább legyek író.
Ők így mondják, hogy ellopnák a poénjaimat.
Előtte író voltam, és minden író azt mondta, inkább legyek humorista.
Ők így mondják, hogy idegesítő vagyok.
Itt vannak a humoristák, itt meg az írók,
Neal meg itt középen
a stand-up traumafeldolgozásaival.
Mondtam, hogy ezért még fizettem is?
Egyenként…
az összes probléma kezelhető lenne. De…
Az a gond, hogy ez mind egyszerre van. Innen jön a depresszió.
És annyi mindent kipróbáltam rá!
Rengeteg mindent.
Terápiát. Gyógyszereket.
Ketamint.
Transzkraniális mágneses stimulációt.
Az jó volt, de szép lassan elmúlt.
Kínában kipróbáltam a TMS egy erősebb változatát,
ami az USA-ban nem legális.
Lehet, hogy Kínában sem legális.
Aztán pedig
az 5-MeO-DMT-t.
A bufo alvarius mérgéből.
Ez a pszichedelikus szerek atombombája.
Szerintem ez túlzás volt.
Talán…
Talán kicsit ártottam magamnak.
De ez várható is volt.
Ha az ember varázsszert keres, ne csodálkozzon, ha néha megárt.
De nem értem,
hogy tudok az önsegítéssel is ártani magamnak.
Egész este azt mondogattam, hogy velem valami nem oké.
És valami tényleg nem oké velem.
Soha nem vagyok kedves magammal.
Semmit sem nézek el magamnak.
Csak nyomom.
Teljes állásban kritizálom magam.
Bár abba tudnám hagyni!
Szeretném elhinni, hogy a lényem,
a gondolataim, a szokásaim,
az érzéseim,
a meggyőződéseim…
Szeretném elhinni, hogy ezek nem hibák.
Szeretném elhinni, hogy ez az elegy, ami a személyiségem…
a szellemem…
hogy ez elég.
Könyörgöm!
Hadd legyen elég!
KÖSZÖNÖM NEKIK, ÉS AZOKNAK, AKIK ELJÖTTEK ÉLŐBEN MEGNÉZNI
A feliratot fordította: Lipták András