Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Jak je, Washingtone, DC?
Díky, že jste přišli.
Podívejte, teď je naprosto šílená doba.
Všichni děláme, co můžeme, a chci, abyste věděli,
že další čtyři až pět a půl hodiny
bude všechno v pořádku, dobře?
Díky.
Ne vždy jsem to tak vnímal.
Ano, vzpomínám si na sedmou třídu.
Měli jsme první party pro kluky i holky.
A to bylo vždy velmi vzrušující.
Tehdy byli všichni ještě heteráci.
A byl jsem nadšený. Měl jsem na sobě fialovou košili
a khaki kalhoty z Gapu
s gumou v pase pro děti, které říkají: „Hned teď musím jít kakat!“
Na tuhle party jsem se těšil,
protože tam byla dívka Lizzy,
do které jsem byl zabouchnutý celé své dětství.
Seděla tam sama a dívala se na telku.
Pak jsem přišel já.
Už jsem věděl, jak ji oslovím:
„Slyšela jsi, že má dcera paní Goldmanové možná rakovinu?“
Prostě jsem ji nabaloval.
A jak se na mě dívala,
za mě si stoupla Jenny, v jejímž domě jsme byli,
a stáhla mi kalhoty.
Ty khaki kalhoty z Gapu s gumou v pase byly dole.
A pod nimi jsem měl hedvábné trenýrky.
Jako nějaký obchodník na dovče v Hong Kongu.
Ty sklouzávají dolů…
Lizzy se na mě otáčí a upřeně pozoruje
můj plešatý kešu oříšek.
Je zděšená.
Na Jenny, která mi ty kalhoty stáhla,
jdou mrákoty.
A já jsem teď komik.
Díky.
Dospěl jsem později,
proto pro mě bylo stažení kalhot tak hrozné.
Taky jsem byl vybíravý.
Jako dítě jsem jedl v podstatě jen makarony se sýrem.
A máma mě tehdy zkoušela krmit, jestli nebudu jíst i něco jiného.
Jednu za čas to zpestřila něčím typu fettucine Alfredo.
Ale vlastně jen přidala smetanu. Bylo to…
Fettucine Alfredo, ty nejvlhčí těstoviny.
Jednou večer jsem vysrknul velkou misku s fettucine Alfredo.
Skvělé jídlo před karate.
Hlavně pro šestiletého kluka s nezjištěnou intolerancí na laktózu.
Dojídám fettucine Alfredo.
Skáču do minivanu. Nechci se chlubit, měli jsme Plymouth Voyager. O nic nešlo.
Zalezl jsem si úplně dozadu. Jsem vpravo vzadu, ano?
Máma mi dává broskev jako dezert
a já si říkám: „Fuj, tahle broskvička je šťavnatá!“
A ona: „Tak ji nejez.“ Tak jsem ji narval do držáku na kelímky.
Dal jsem na ni ubrousek a říkám: „Broskev!“
Protože jsem tehdy měl „vadu“ řeči.
Pak přijíždíme na karate.
Začal jsem chodit na karate. Byl jsem malý žid
a na karate jsem začal chodit s deseti irskými katolickými hasiči.
Do místní katolické školy zvané Vzkříšení.
V té škole jsem přes den nebyl vítán.
Ale chtěl jsem říkat: „Beze mě byste to jméno asi neměli.“
Údajně, DC.
Takže jsem přišel na karate
a pozdravil své spolubojovníky.
Prostě jsem jim vyjádřil velkou úctu.
Nevím, jestli jste měli tu čest chodit na karate,
nebo ještě lépe, vidět ukázku.
Což je příležitostný obřad, kde ukážete,
že vlastně zvládnete taneček na TikTok.
Vlastně děláte… A já…
Nevím. Omlouvám se. Nebudu to dělat.
A od bílého a žlutého pásu se pomalu posunujete k černému.
Takže jsem na karate
a dělám všechny ty kopy a údery.
A říkám si: „Dobře, jsem dobrý.
Karate mi jde.“
A najednou slyším…
A říkám si: „Aha, fettucine Alfredo.“
Tak se z karate omlouvám.
Odcházím od všech bojovníků.
A pak
jdu na chodbu a prostě přidávám do kroku,
kdy prostě jdete… Však to znáte.
A být v jiné škole je sranda.
Vidíte tu inspirativní plakát.
Ježíše, který vám říká: „Vydrž.“
A dojdu na záchody a připravuju se na to.
A mám zauzlované gi.
Nevím, jestli o smíšených bojových uměních něco víte,
ale gi je oblečení karatistů.
A slovem „ghí“ se teď také označuje přepuštěné máslo.
To je pro ty z vás, kteří možná něco víte o keto dietě
nebo o neprůstřelné kávě.
Teď si dělám neprůstřelnou kávu, což znamená, že si do kávy
dáte hodně přepuštěného másla.
Za pět let budou říkat: „Pamatujete, jak všem praskly žíly?“
Jako Atkinsova dieta. Vzpomínáte si na jejího autora?
Který umřel na infarkt?
Nebo na vynálezce Segwaye?
Víte, jak umřel vynálezce Segwaye?
Na Segwayi spadl z útesu…
Čímž dobře volně přejedu zpět…
k mému gi.
Které jsem si zauzloval tak stokrát,
protože děti nerozumí budoucnosti
nebo důsledkům.
To gi se teda snažím rozvázat.
A pak si ho celé posprejuju…
pěnou z fettucine Alfredo.
Teď se musím vrátit školní chodbou
a tak trochu se tam courám.
Jako malý John Wayne. Vrátím se na lekci karate a říkám:
„Jak je, Kemosabe?“
Hasiči neříkají ani slovo.
Ale doma svým ženám pak říkali:
„Ten zatracenej Kroll si připosral gi.“
Snažím se vám říct,
že jsem tehdy přišel s bílým páskem,
ale odešel jsem se hnědým.
Díky.
Jsem trochu opožděný. Spousta věcí u mě přišla později.
Třeba první „miluju tě“.
Pamatuje si tu někdo, kdy někomu poprvé vyznal lásku?
A teď nemyslím někomu z rodiny nebo úžasnému kuřecímu v parmezánu.
Vzpomínáte si? Zakřičte věk, kdy jste někomu poprvé vyznali lásku.
Třináct. Osmnáct.
Mně bylo 32.
A kolik vám bylo, když jste měli první zlomené srdce?
Třináct. Šestnáct.
Mně bylo 33.
Což znamená, že první žena, které jsem vyznal lásku,
byla také první žena, která mi zlomila srdce.
A fakt mě úplně odrovnala.
Je to tak deset let. Jmenovala se Kate.
A byl to typ ženy, která pro mě byla vždycky nedostižná. Nádherná a vtipná.
A chytrá.
Byl to typ ženy, které se mi vždycky líbily na střední.
Ale byli jsme jen kamarádi.
Nevím, jestli něco podobného znají lidé,
kteří chodí na stand-upy.
Ale však to znáte, když jste…
Jste přátelé, jeden chce něco víc a napětí roste, než někdo řekne:
„Jocelyn, můžu s tebou mluvit?“
„Sakra, tohle neskončí dobře.“
Pak jsem šel na party, přiopil se a řekl: „Jocelyn, jak už jsem dneska zmínil,
chci si s tebou promluvit
a říct ti, že si našeho přátelství moc cením.
Ale taky bys měla vědět, jak často na tebe myslím u honění.“
A ona na to: „Nicky, to je tak milé.
Ale asi zůstaneme jen u přátelství.“
A já na to: „Jo, přesně v to jsem doufal.“
A pak jde ven
a vyhoní nějakého lakrosistu
s mnohočetným otřesem mozku
na party v mém domě.
Dobře?
Ale teď je mi 32, seznámil jsem se s Kate,
jsme zamilovaní a mluvíme o společném bydlení.
Vedeme takové ty debaty, které vedete se životními partnery.
Prostě říkáte…
„Kdybychom měli dítě…“ Znáte to.
„Jak bychom ho pojmenovali?“ Víte?
A já na to: „Kilometr.
Kilometr Kroll. To je důrazné jméno.“
Jem velký fanda mílového Milese Davise.
Ale ještě větší fanda metrického systému.
Takže jsme v tom lítali a…
Má práci v New Yorku
a jsme tam pozvaní na svatbu, a tak tam za ní letím
a čeká nás společný a opravdu romantický víkend.
Jdeme na tu svatbu. A teď nevím, jestli jste to někdy s partnery zažili.
Sledujete tu svatbu a říkáte si: „Takové bychom to měli my?
Ta holčička s prstýnky je milá,
ale nám by je přinesl jezevčík v bílém obleku, že?“
Poslouchám ty sliby a prostě řvu.
A pak se podívám na ni a ona brečí o dost méně.
Po svatbě mi pak doma říká:
„Nicku, musíme si promluvit.“ A já říkám: „O čem? O budoucnosti?“
A ona na to: „Tak trochu.“
„Co se děje?“ „Měli bychom se rozejít.“
„Cože? Co tím myslíš? Klape nám to.“
„Ne, Nicku. Už jsme to řešili.“
„To jsme teda neřešili.“
„Mluvila jsem o tom se svými přáteli.“
Když dostáváte kopačky,
dojde vám, že jako poslední zjistíte,
že vám je někdo dává.
Ten někdo to probral ve skupinové diskuzi.
Zanalyzoval si situaci
a nyní vám prezentuje svá zjištění.
Kterým je, že nejste hrozný.
Tak říkám: „Proberme to.“ „Nicku, říkala jsem ti, že svatbu nechci.“
„Vždyť se brát nemusíme.
Můžeme být pár, který prostě jen žije spolu,
zatímco si všichni myslí: ‚O co jim sakra jde?
Oni jako nechtějí pojistku?‘“
A tak jsem začal prosit.
Tak říkám: „Prosím.“
Což nebyla účinná metoda,
protože vím, že se se mnou rozejít chtěla i proto,
že jí nepřipadám dost mužný.
Chtěla kluka s potetovanýma rukama, který umí řídit auto s manuálem
a jezdit na motorce…
A já prostě na motorce nikdy umět nebudu.
Kdyby jo, budu si na konci říkat: „Ale ne, skočí mi tam červená.
Oddělím se od ostatních kluků.
Vážně jsem se těšil, že budu burácet po sousedství a všem ničit jejich den.“
A když jsem zkusil: „Prosím…“
Nezabralo to.
Ale rýpal jsem dál. „Musíš mi dát důvod.
A ona na to: „Nicku, nefunguje… Nicku, dobře!
Prostě už mě nepřitahuješ.“
A já na to:
„Aha, super…
Dobře, super. Fakt super.
Fakt super. Fakt.
Přesně tak. Fakt super.
Slyšet to je fakt super.
Super.
Hej, co kdybys mi dala
doslova jakýkoliv jiný důvod, proč se se mnou chceš rozejít?“
Mohla říct: „Chci se rozejít.“ A já: „Proč?“ „Jsem v Al-Káidě.“
Na to bych řekl: „Chápu. Bude to časově náročný závazek.
Dělej si svoje, jo?“
„Prostě už mě nepřitahuješ“ mě fakt zničilo.
A ve tři ráno mi konečně řekla:
„Nicku, musím jít spát.“
Tak jsem si sbalil věci,
dal jí poslední pusu na rozloučenou a přičichl si k ní jako nějaký magor.
Pak jsem odešel z jejího bytu.
Vešel jsem na chodbu.
Se svým malým kufrem na kolečkách.
Jako právě vyhozený soutěžící z The Apprentice.
Vyšel jsem na ulici. V New Yorku ve tři ráno.
Právě jsem přišel o životní lásku.
Nemám kam jít.
A začínám řvát.
Jo.
Brečím. Jsem prostě takový. Bulím…
Ale prolévám slzy štěstí, víte?
Brečím u přípitků. Prostě…
A zrovna tohle na mně Kate nevadilo. Říkal jsem: „Můžeme si rychle ťuknout?“
A ona na to: „Nauč se sakra na motorce.“
A já: „Nemůžu. I kdybych byl v bezpečí a měl helmu,
ostatním řidičům věřit nemůžu…
Brečím i u reklam na Lowe's.
Ve kterých táta koupí vše potřebné pro basketbalový koš.
Například dřevo a bramborovou kaši.
Prostě všechno.
Pak to umístí do příjezdovky.
A svého desetiletého syna učí házet trestné hody.
A ten syn pak o deset let později hraje v národním finále.
Má na sobě dres bez značky,
na kterém je nápis „stát“.
A soupeři tam zase mají „univerzitní vysoká škola“.
Je faulován a do konce zápasu zbývá vteřina.
Chystá se na trestný hod.
Ten proměňuje a davy šílí.
Podívá se na tátu a říká si:
„Díky, že jsi mi postavil ten koš.
A díky, že nakupuješ v Lowe's.“
A táta se na něj podívá a říká:
„Mám tě rád.
A taky nakupování v Lowe's.
A miluju tohoto muže.“
Je s postarším černochem a já si říkám:
„Bože, podívejte se na tu moderní americkou rodinu!“
To mě rozbrečí.
Dostat kopačky mi prospělo.
„Prostě už mě nepřitahuješ.“
Ale když mi to Kate řekla,
řekl jsem si: „Je to tak… spravedlivé.
Jsem podělanej chrlič.“ Víte?
Je někdo z vás při pohledu do zrcadla spokojený?
„Jo!“ Obvykle se najde jeden muž
a Lizzo.
Víte?
U Lizzo to chápu. Hraje na flétnu. Je to velmi sexy. Je to super.
Ale kdo je ten muž? Znáte ten typ mužů, kteří jsou…
Vždycky mají menší hladinku, prostě…
Vždycky si sahají na svou hruď.
Jak asi vypadá jeho ráno?
Chápete? U zrcadla si prostě řekne:
„Jsem fakt borec.
Dobře, dnešek může začít, Jakeu.“
Takhle moje ráno nevypadá, jo?
Dělám, co můžu, abych byl co nejpřitažlivější.
A dnes jsem chtěl vypadat jako jistý Christopher z Rodiny Sopránů.
Víte…
„Hej, Chrisi. Chystat ses přimluvit se za mě u strejdy Tonyho?“
Dělám, co můžu, pak se podívám do zrcadla
a slyším hlas
anglického šikanisty.
Prostě mi říká: „Podívej se na sebe.
Ty tlustej podělanej leguáne.“
Možná slyším hlas britského herce Jasona Stathama.
„Proč jsi tak rudý, když vylezeš ze sprchy?“
„Mám ekzém.“
„Jo, máš ekzém, co?
A kvůli čemu ti vyskočí?“
„Mléčné výrobky.“ „Pořád se cpeš zmrzlinou, co?“
„Jo.“ „A co oříšky?“
„Jo, nemám jíst kešu.“
„Jo, nemáš jíst kešu, co?
Co s tím budeš dělat?“
„Asi bych měl…“ „Jo, skočíš si k drogistovi?“
„My tomu říkáme lékárna.“ „To mě kurva nepřekvapuje.“
„Dojdi si do lékárny pro hydratační krémy bez vůně
a obří balení melatoninu pro děti.“
„Protože to obyčejné…“ „Jo, to obyčejné tě ráno oblbuje, co?
A pak odejdeš z lékárny a co…“ „Zapomněl jsem na ekzém…“
„Jo, zapomněl jsi mastičky na ekzémy!
Tak co kdybys odtud vypadnul,
ty tlustej, zapomnětlivej, obojživelnej, rudej, poekzémovanej,
ubohej a vyprděnej zasranej nikdo?
Pak se se vidím a říkám si: „Pojďme dnešek zahájit.“
Začít den je těžké.
Právě teď. Obecně.
Ale usnadňuje to…
Když vstanu a řeknu si, že se dnes naučím něco nového.
Jo? To je vždy vzrušující.
Právě jsem zjistil… Dobře, je to šílené.
Je to… Dobře, všichni zavřete huby.
Je to šílené.
Věděli… Fajn, držte huby.
Věděli jste, že když musíte prdět
a jednu z půlek vyhrnete na stranu,
vyjde z vás ticháček?
Věděli…
Věděli… Ženy to věděly. Věděli…
Tím se všechno mění.
Co jsem si myslel, že prdění způsobuje,
když ne moje neustále vibrující půlky?
Myslel jsem si, že mám v zadku trubku? Jako malý mílový Miles Davis…
Malý trumpeťák Prdlavka. Co jsem čekal?
Na party můžete zůstat o dvě hodiny déle.
Vážně. Jděte na party a řekněte: „Hej, hned se vrátím. Jen si tady…
A pak se pokusíte utéct, aby ten smrad nevedl k vám.
„Jo, nevím, co je to za smrad, kámo.
Někdo možná smaží vajíčka…
Nebo ve zdi chcípla myš?
Já určitě nic neslyšel.“
Prdění přiznáváme neradi.
Ani to, že máme něco se žaludkem.
Nikdo neřekne: „Mám průjem.“
Chápete mě?
Vždycky řekne: „Mám neklidný žaludek.
Asi mám žaludeční potíže.“
Ale znamená to: „Kámo, máš sračku.“
Nikdo to nepřizná.
A přichází to postupně. Víte, co tím myslím?
Měli jsme schůzku se snídaní a dal jsem si dvě kávy a ovocné smoothie.
A pak jsem se kolegovi omluvil.
A dělám…
„Omluv mě, prosím.“
Nastupuju do auta. Jsem deset minut od svého domu.
Vyjíždím a najednou se mi začínají ježit chlupy na rukách.
Mám husinu. Jste prostě…
Za jízdy dělám Lamaze techniku zadkem.
Zastavuju před domem. Ještě jsem nezaparkoval.
A říkám si: „To nestihnu!
Stihnu to?“
A Statham říká: „Ne.“
A já si říkám: „Prosím, tohohle člověka ze mě nedělej!
Nechci jím být!“
A pak… Jako v New Orleans?
Těsně před protržením hráze.
Říkali si: „Co kdybychom skrz hráz pustili
aspoň trochu vody? Možná zachráníme město.
A tak jsem skrz hráz pustil jen takový čokoládový bonbón.
A říkám si: „Stačí to?“
A Statham říká: „Ne, chci všechno.“
A já: „Prosím, tohohle člověka ze mě nedělej!“
A pak si spodní prádlo zaplním
hovězím velikosti cestovního polštáře.
Ať vám chutná, až si barbecue dáte příště.
A pak si říkám: „Stačí to?“ A Statham na to: „Jo, pohoda.“
Pořád nemám zaparkováno.
Svírám volant.
Nohy se mi třesou jako zachráněné čivavě.
Konečně se potácím z auta a kolébám se dovnitř.
A jako Charlie Chaplin…
Zvedám se. Pálím oblečení.
Dávám si sprchu.
A pak čtyřhodinový šlofík hanby.
Proberu se, nasednu do letadla a přiletím sem do Washingtonu, DC.
Jen do toho. Cítíte, jak se vám na rukách ježí chlupy?
Všechno je pravda, až na ten poslední detail.
V Priusu jsem se vážně posral.
Ale ten poslední detail… Stalo se to před devíti lety.
Rok po kopačkách od Kate.
A žena, která tvrdila, že se nikdy nevdá,
byla teď zasnoubená s jiným mužem.
A já si v autě s plnýma kaťatama říkám: „Proč se se mnou rozešla?“
Kurva.
Připadal jsem si jako malej kuk.
Ale tak jsem se cítil vždycky,
protože jsem v rodině nejmladší. Jsem benjamínek.
Jo.
„Nick je dítě.“
„Nicky je…“ Ne, Nicku. je ti 44.
A nikomu v rodině jsi nikdy nedal žádný dárek.
Dobře?
Pořadí narození přikládám velkou váhu. Proto jsem komik. V naší rodině jsem dítě.
Kdo je tu v rodině nejstarší?
Jo.
Hlásíte se jako poctiví kluci a holky.
Jo…
„Ano, na svých bedrech nesu tíhu svých rodných práv…“
Jste jako Vin Diesel.
Myslíte si, že jste hvězda filmu.
Ale najednou začnou obsazovat další herce
a vy si říkáte: „Nevěděl jsem, že je to týmovka.“
Být nejstarší je těžké.
Musíte být průkopník, ten,
kdo na všechno přijde sám.
A pak se musíte starat o sourozence. Třeba můj bratr?
Auta s manuálem se naučil řídit už v 16 letech.
V mých 16 to zkoušel naučit mě a já jsem si říkal: „Tohle je těžký.
Spojku neoslním.
Čágo, musím být někde jinde.“
Brácha mi pustil každý kultovní film.
V deseti už jsem viděl všechny filmy s Melem Gibsonem.
A taky… Ano.
V pěti letech mi pustil Vymítače ďábla.
Jakákoliv holka s rozsahem pohybu hlavy 360 stupňů
je pro mě spouštěč.
Máme tu nějaké benjamínky?
„Všichni chtějí mluvit se mnou!
Jsem náladový!
U rodičů doma jsem nechal tři psy.“
A pokud jste prostřední dítě… Nikoho nezajímáte, držte huby.
Mlčte. Nikoho nezajímáte.
Už jste to věděli, že? Věděli. Proto si váš partner myslí:
„Tvoje rodina je šáhlá.“ A vy: „Já vím! Proto jsme my dva tým, ne?“
Máme tu nějaké jedináčky? „Jo!“
Přišli jste sem s rodiči?
„Mí rodiče jsou mí kamarádi.
A mí přátelé jsou má rodina.“
Má tu někdo fakt starého tátu?
Jo? Kolik mu bylo, když jste se narodila?
Nevím, ale už mu táhne na šedesátku.
Táhne mu na šedesátku? A kolik je vám?
Dvacet jedna.
Vám je 21. Takže to byl čerstvý čtyřicátník?
To měl dítě jako velmi mladý. Na otcovství je to velmi dobrý věk.
Znamená to, že už byl připraven.
Je vtipné, když řeknete: „Konečně jsme poznali Calebova tátu.
Je mu 103 let.“
Pak přijede nějakej týpek a říká: „Jdu si pro svého syna Caleba.
Mám značkový rifle pro starý.
Nemám zadek.“
Znáte to, jak muži zestárnou tak moc, že už nemají ani zadky?
„Kadím z dolní části zad.“
Jsem nejmladší ze čtyř dětí a všichni mí sourozenci mají čtyři děti.
Takže mám 12 neteří a synovců.
A vždycky jsem byl „strejda Nick“.
Třeba že „strejda Nick má ekzém taky“.
A já na to: „Přesně, kámo. Strejda Nick má ekzém.
Proto má na prstech speciální krém,
aby nevyschly a nevypadaly jako péra čarodějek.“
Opravdu mám steroidový kr…
Pokud někdo někdy řekl: „A takový muž já jsem.
A zkusil jsi někdy steroidy?“
A já na to: „Jo. Ano.
Topikální… Jmenuje se to Clobetasol. Znáte to?
Mám se tím namydlit, když lezu ze sprchy,
abych byl kluzký,
skoro jako tuleň, víte?
A bavíš se zatím na našem rande?
Jako nejmladší sourozenec se ty starší vždy snažíte dohnat.
Neustále se s nimi porovnáváte. Neustále chcete působit starší.
Tak jsem jako mladý kluk začal kouřit.
A miloval jsem to. Byl jsem v tom dobrý.
Uměl jsem vyfukovat kroužky a všechno super související s kouřením.
Uměl jsem vyfukovat kroužky.
Ale říkal jsem si: „Musím přestat, ale nemůžu.“
Protože jsem si připadal sexy. Jako Jake.
Chápete mě?
Dělal jsem…
„Nejsem žádný blbeček, jen jsem stydlivý.“
To moje taktika nikdy nebyla. Vždy jsem řekl: „Líbíš se mi.
Žádné taktiky!
Zatancujeme si, zasmějeme se, tvým rodičům se budu líbit.“
„Mám pocit, že kdybych ojela tvýho kámoše, sblíží nás to.“
„Na jinou se nikdy nepodívám! Klidně si pro tebe vypíchnu oči!“
„Promiň, že jsem nestihla pohřeb tvý mámy, ve městě byli Incubus.
Říkal jsem si: „Musím přestat kouřit.“ Cítil jsem se tak slabě.
Zkoušel jsem přestat naráz,
ale pak mě čekal silný náraz.
Jsem nezbedník se dvojsmysly.
Zkoušel jsem vapky, ale jsou trapný.
Když někoho vidíte s vapkou, cítí se u toho trapně. Jako by prostě…
„Kámo, vidíme, jak cucáš to malý robotický péro.“
Jako by zapomněl na druhou část vapování,
kdy vydechne největší oblak kouře na světě.
Prostě udělá…
„Páni! To je ten kluk, který má na krku tetování draka
který dýchá lískové oříšky?“
Konečně, zoufale jsem chtěl skončit. A nevěděl jsem jak.
Tak jsem se konečně nechal zhypnotizovat.
Všichni běžte do prdele.
Dobře?
Šel jsem do garáže jednoho podivína v Malibu.
Takového toho plážového chlapíka opáleného v odstínu barvy krásného míče na basket?
Měl báječné, nádherné a vyčesané tupé.
Já přišel do garáže toho křečka v Malibu,
v níž byly staré časopisy People
a vybledlý článek o Katherine Heiglové.
Takže buď ten týpek Katherine Heiglové pomohl přestat kouřit,
nebo Katherine Heiglovou zavraždil.
Nevím, co se stalo. Sedl jsem si do divný židle
a on mi položil řečnickou otázku:
„Nicku, dal bys batoleti zbraň?“
A já na to: „Vždyť to batole neznám. Prověřil ho někdo?“
A pak mě zhypnotizoval.
Nevím, co mi říkal a co se mnou dělal.
Vím jen to, že jsem se po hodině probudil v jeho špinavé garáži,
vyšel jsem z té místnosti
a od té doby jsem si nezapálil.
Díky.
Ale když vidím batole, dám mu zbraň.
Na prahu třicítky jsem se nechal zhypnotizovat kvůli cigaretám.
Po čtyřicítce jsem to udělal znovu a z mnohem lepšího důvodu.
Nechal jsem se zhypnotizovat, protože jsem závislý na svačinkách.
Miluju svačinky!
Svačinky…
Miluju je. Zbožňuju je tak moc, že chci jíst jen slané brambůrky.
Ta chuť tady vzadu.
Chci kyselé žížalky, sušenky a burákové preclíky!
Chci sladkosti! Sladkosti! A sušenky!
Víte, že jediná korporace, s níž jsem kdy souzněl,
je výrobce sušenek Take 5?
Chápete, co to znamená?
Že jediná korporace, která podle mě
„zcela přesně odpovídá mým hodnotám“,
je výrobce sušenek Take 5.
Protože moje hodnoty
jsou oříšky, burákové máslo, čokoláda, karamel a preclíky. Co?
Křupavé, slané, vlhké, měkké…
„Nedávejte mi peníze, zaplaťte mi v Take 5.“
Vešel jsem do kuchyně, otevřel špajz a řekl jsem si:
„Útok svačinek!“ Prostě chci sníst všechny svačinky.
A říkal jsem si: „Musím přestat. Vymyká se mi to.“
Mám odhodlanost dítěte,
ale finanční prostředky dospělého.
A tak jsem si řekl: „Seru na to. Nechám se zhypnotizovat.
Ale oranžovým vrahem Katherine Heiglové už ne.
Doslechl jsem se o jisté Danice
a zavolali jsme si.
Pak mě po telefonu zhypnotizovala.
Tu hypnózu si nahrála.
A záznam mi pak poslala.
A já ho poslouchám, když jdu večer spát.
Lidi, všichni děláme, co můžeme.
Dobře?
Říká mi: „Takže, Nicku. Zhypnotizuju tě.
Odpočítávám od deseti. Tři, dva, jedna.
Jsi v hlubokém spánku.
Nicku, díváš se na televizi.
A na obrazovce je zprávař,
který říká:
‚Nicku! Přestaň s těmi svačinkami!‘
Existuje spící buňka zločinců,
kteří obcházejí všechny továrny,
ve kterých je mouka a cukr,
a nahrazují je křupavými krysími ocásky
a rozemletými křídly švábů.
A jistě, když jsou tam gumoví medvídci,
je to jen ten sliz
ze všech těch lepkavých larev.
Takže pokud mě někdo litujete: „Nick dostal kopačky od Kate.“
Nespím sám.
Udělám si šálek čaje, vezmu poloviční dávku melatoninu pro děti
a pak si od Danici nechávám vyprávět tu nejpodělanější pohádku na dobrou noc.
Kolik z vás tomu příběhu věří?
Dobře, tři z vás? Fajn.
Teď bych vám rád něco pustil.
Co si myslíte, že se tu dnes večer děje?
Dostáváte skutečného a zranitelného Nickyho K., lidi.
Dobře, Beth. Pustíš to?
A co když v mouce byly křupavé krysí ocásky?
Co když byly v mouce a cukru rozemletá křupavá křídla švábů?
Bylo jim to jedno.
A samozřejmě, že věděli, že bude sliz ze slimáků rozemlet s cukrem,
ale to znamená, že je tam tekutina.
Gumoví medvídci tedy jsou
ze slizkých slimáků.
Jak jsem říkal, lidi, všichni děláme, co můžeme, dobře?
Takže…
Jo, trochu se napiju…
Teď…
Svoje svačinky mám rád. Jsem takový svačinkový boy.
Jake. Jake je fuck boy. Já jsem spíš svačinkový boy, dobře?
Ale mám rád i ovoce a zeleninu…
Právě teď je mojí oblíbenou zeleninou růžičková kapusta, jo?
Řekl bych, že mi žádná zelenina život nezměnila tolik jako růžičková kapusta.
Když jsem byl kluk, vařily se. A máma říkala: „Dej si kapustu.“
A já na to: „Mám sníst tenhle hopík pokrytý poprděným salátem?“
A máma: „Nicky, sněz aspoň jednu.“ A já: „Mami, proč nespolkneš jedno péro?“
Na mámu jsem byl tak zlý.
Proč jsme na mámy tak zlí?
Proč jsem na ni tak zlý pořád?
Říkáte si, že nejste, že svou mámu máte rádi.
Dobře, takhle to vypadá, když někomu z vás zavolá máma. Tak jo.
„Kurva!“
To je celé. Je to dokonalé. Dokonalá imitace.
S nikým nemám tak malou trpělivost
jako s vlastní matkou.
Máma třeba říká:
„Přeposílám ti článek
o art deco hnutí v LA. A já na to:
„Proč něco takovýho děláš, mami?
Víš, že je art deco moje nejneoblíbenější architektonické hnutí.“
A táta z toho vyvázne beztrestně.
Často mi volával: „Synu, chtěl jsem přijít na tvůj baseballový zápas, ale nepřišel.“
A já na to: „V pohodě, taťko.“
A máma: „Tahle bunda ti sluší.“
„A co moje ostatní bundy, mami?
Co je na nich špatnýho?
Nenávidím tvou lásku.“
Problém mám je,
že jsou nepostradatelné, víte?
Stejně jako Vin Diesel a filmy Rychle a zběsile.
A teď nevím, jestli to víte, ale jsou vlastně o rodině.
Ale mámy jsou jako Vin Diesel.
„Fuj, tohohle chlapa nemůžu vystát, ale bez něj to asi nezvládneme.“
U mám je ta dynamika moci asi mimo.
Víte?
A podle mě nejspíš proto,
že doslova rosteme v nich.
A doslova z nich vysáváme život.
„Dej mi všechny svoje živiny.
Tvoje vlasy už nikdy nebudou stejné.“
A pak jim vyklouzneme z vagín a řekneme:
„Naser si!“
Snažil jsem se přijít na to,
proč jsme na mámy tak zlí?
A asi jsem na to přišel.
Důvodem je to,
že jsou tak zatraceně otravné.
Díky.
A to je můj TED Talk o mámách.
Nějaké mámy si tu v publiku možná říkají:
„Debilní vtip. Vůbec se mi nelíbí.
Ani tahle atmosféra.“ Vám řeknu tohle.
Chci, abyste se tomu zasmály.
Požádám vás, abyste přemýšlely o svých mámách.
A o tom, jak jsou zatraceně otravné.
A pak si řeknete: „Dobře, je to dobrý. Už to chápu.“
Přemýšlím o své mámě a o tom, jak otrávená byla ze své matky.
Moje babička byla úžasná žena, ale tvrdá.
Jednou jsem přijel na Díkůvzdání.
Měl jsem nový svetr, sáhla mi na břicho a řekla:
„Nicku, zřejmě se ti fakt daří.“
A já na to: „Páni!
Směje se mi vlastní babička.“
A Statham: „Kéž by to napadlo mě.“
Byla to tvrdá žena.
Přežila velkou hospodářskou krizi.
O rodinu ji připravil holokaust.
A říká: „Je mi líto, že ti Georgetown přijde vyčleňující.
Ale mámy, řeknu jen tohle.
Prostě to vůbec neumíte.
To je váš problém.
Zvednete to po prvním zazvonění.
Buďte prostě trochu nenucenější.
Vzala vám to máma před vyzváněním? „Haló?“
A vy jen: „Volám ti z kapsy. Promiň, omyl, musím končit.“
Tátové jsou v tom lepší. Tak například můj táta?
Zavolám mu, tři týdny se mi neozve zpět a pak mi ve středu v noci přijde zpráva:
„Jsi vzhůru?“.
A já na to: „Pro tebe ano, taťko.“
Takže docházím na terapii…
Jo.
A mezi má nejužitečnější zjištění z terapie patří to,
že se nemůžete zamilovat, dokud se nenaučíte milovat sami sebe.
Přijít na to trvá fakt hodně dlouho.
Konečně jsem někoho poznal. Jmenuje se Lily a začali…
Začali jsme randit a sedli jsme si. A opravdu jsme se zamilovali.
A jeli jsme na naši první romantickou dovolenou do Itálie.
Jeli jsme do Boloně, což v italštině znamená blbosti.
A užívali jsme si to. Ale já si říkal: „Musím to vylepšit. Jak to sakra udělám?“
Řekl jsem: „Půjčíme si auto a projedeme se italským venkovem.“
A ona: „Skvělé.“ Jdeme do Hertz v Boloni.
Což italsky znamená, že mě bolí fimfula.
Za touhle stoličkou mě nevidíte.
Šli jsme do Hertz v Boloni.
Naložili jsme auto.
A…
To auto má manuál.
A já: „Zlato, víš, co je na mě super?
Že vlastně auta s manuálem neřídím.“
A ona na to: „Dobře, nevadí. Dojdu to říct tomu chlápkovi.“
Jde dovnitř za tím chlápkem z půjčovny aut.
Vyjde ven a říká:
„Hej, žádný…
Žádný
automat…
v Boloni, jo?
Žádný automat v Boloni.“
A já na to: „Dobře.“ A on na to: „Nemáte…
Nemáte…
Nemáte auto s klackem?“ A já:
„Klacek mám, jen ho neumím používat, jo?“
A on: „Dobře. Mám nápad. Žárovka.
Mám nápad. Co takhle?
Najměte si řidiče. Bude sedět vepředu s vaší přítelkyní.
Budou…
Vy budete vzadu, automatico, jo?
Ty paroháč, jo?
Ty paroháč citlivka, jo?
A já na to: „Naser si, kámo. Poradím si sám, jo?“
Přítelkyni říkám:
„Zlato, buď trpělivá. Poradím si.“ A ona:
„V pohodě.“ Takže…
Nevím, jestli jste někdy řídili manuál…
Ale jsou tam tři pedály.
Včetně jednoho, kterému se říká „spojka“.
A víte, že jsem mužný muž.
Vím, že je spojka kabelka, kterou si ženy berou na nóbl události.
A tak povolím spojku
a sešlápnu tu druhou věc.
Zařadím jedničku a prostě nemůžu…
Zasekla se. Prostě vůbec nemůžu řadit.
S pákou nejde vůbec hnout.
Skoro jako
Vincent D'Onofrio v Mužích v černém. Prostě…
„Dej mi cukr!“
Desetiminutový výjezd z Boloně
trvá zhruba hodinu a 45 minut.
Ale pak vyjíždíme z města a jsme na silnici mimo město.
A je to taková nádhera.
Zapadá slunce.
A najednou
se mi na ruce začínají ježit chlupy.
A říkám si: „Ale ne.“
A Statham říká: „Musel sis dát to druhý cappuccino, co?
Ten průjem se blíží rychle a zběsile.
Snad tě na záchod doručí nějaký kurýr.“
„Budeš tu jmenovat všechny svý filmy?“ A on na to: „Monstrum z hlubin.“
A já: „Zlato, musíme zastavit na gassatorii.
A ona: „Dobře.“ A já:
„Tahle housenka chce být motýl.“
Zastavujeme na benzince.
Musím podřadit. To je na tom to nejtěžší.
Nemůžu tam hodit rychlost. Jsme tak pět metrů od těch stojanů.
A říkám si: „Bože.“
Přítelkyně se ptá: „Zlato, jsi v pohodě? A já: „Jo, mám trochu neklidný žaludek.“
A ona: „Zlato, nevadí, jestli máš průjem.
Můžeš mi to říct, protože tě mám ráda.“
A pak se na ni podívám
a zeseru si kalhoty.
Jo.
Tehdy jsem poznal, že je to ta pravá.
To byl konec roku 2019
a pak jsme spolu začali bydlet.
Na začátku roku 2020 se nastěhovala ke mně v Los Angeles.
A pamatujete si…
březen 2020?
Začíná lockdown a my spolu žijeme v jednom domě.
A věděl jsem, že si ji chci vzít,
strávit s ní zbytek života
a mít s ní rodinu.
Nevím jak u vás, ale všechno začalo skřípat už před covidem.
Všechno bylo prostě špatně a pak přišel covid.
A já si říkal: „Chci vůbec děti?
Chci je přivést na tento svět, ve kterém se teď děje tohle?“
A dostal jsem strach, víte?
Vím, jak těžké je mít dítě, aniž by se něco pokazilo.
Mám neteře a synovce a děti mají i všichni mí kamarádi.
A není nic horšího než nutit sníst večeři čtyřleté dítě.
Rozumíte mi? Zkoušeli jste to?
„Tady máš makarony se sýrem.“ „Nechci je.“
„Tak co chceš?“ „Pizzu.“
„Dobře.“ Objednáte ji. „Co je ta zelená věc?“
A vy na to: „Jen bazalka.“
„Já bazalku nechci!“
„Je to jen obloha.“ „Co je to obloha?
Obloha zní ještě hůř!“
„Dobře. Víš co? Je čas jít spát. Jdi se chystat.“ A odvedete ho na zuby.
A slyšíte: „Tahle pasta mi nechutná.
Pálí.“
„Pálí? Vždyť je mátová.“
„Tahle pálivá pasta mi nechutná.“
„Nauč se nová přídavná jména, kámo.“
Tahle perlivá voda mi nechutná. Pálí.“
„Je to Pellegrino.
Stojí osm dolarů.
Žadonil jsi o ni.
A pak jsi chtěl v prstech od sušenek držet můj mobil.
Abys mohl na YouTube sledovat švédského nacionalistu hrát Mario Kart.“
„Proč jsi na mě tak zlý?“
„Nejsem, jsi unavený.“
„Nejsem unavený.“
„Tak proč si mneš oči?“ „Protože… mě pálí.“
„Víš co? Jdeš se koupat.“
„Ale já se koupat nechci.“
Nějak si vykloubí obě ramena…
A udělá…
A pak se vykoupe.
Pak přijde dolů s vlasy sčesanými na jednu stranu
a v jednodílném pyžámku, aby vám popřál dobrou noc.
A jen udělá…
Jako by to byl zatracený prezident obýváku.
Takže…
Dětmi jsem si nebyl jistý.
Pandemie trvá dva měsíce. Je květen.
Byl Den matek, takže 10. května.
A byli jsme v lockdownu.
A moje přítelkyně říká: „Musíme ven z domu. Zblázním se tu.“
A já: „Dobře, skvělé. Pojďme ven, někam na túru.“
Jedeme do Topangy, nádherné části Los Angeles.
A jdeme na úžasnou túru.
Obloha je modrá a nad námi jsou bílé mraky jako v Simpsonových.
A kvetou divoké květiny.
A neujdeme ani… Znáte to, jak na túře slýcháte útržky konverzací jiných lidí?
„Ne, ten krypto chlap se zabil.“
A vy na to: „Co?“
Asi nemusím říkat, že to byl skvělý den…
Přijíždíme domů a mám skvělou náladu.
Dívám se na Lily a říkám: „Co je?“
A ona: „Nechci být taková,
ale chci si promluvit o našem časovém plánu.
Vezmeme se a budeme mít děti?“ A já:
„Matku z tebe udělám hned teď!“
A udělal jsem to.
Díky.
42 let je na první dítě velmi dobrý věk.
Vlastně je to ten nejlepší věk.
A tak jsme vše začali plánovat.
Vzali jsme se. Narychlo.
Nevím, jestli tu o svatbě někdo uvažujete, ale rychloobřad opravdu doporučuju.
Jo…
Nevýhodou je, že tam nemůže být vaše rodina,
ale výhodou je, že tam nemůže být vaše rodina.
Vzali jsme se na útesu v Big Sur, jen my dva.
Byla to nádhera.
Byli jsme tam jen my dva a oddávající,
což byl racek. A…
Opravdu majestátní racek.
A řekl něco opravdu krásného.
Na jednu věc nikdy nezapomenu.
Řekl: Zachraňte dnešek
a bojujte s rozedněním.
Protože až přijde zítřek, už budeme pryč.
A nesnažím se chlubit,
ale ten oddávající racek byl Seagull-Eye Cherry.
Tento vtip je určený velmi konkrétní demografické skupině.
Vzali jsme se na útesu
a pak jsme jeli do Redwoods absolvovat všechny ty židovské kraviny…
Neměl jsem sklo, tak jsem do ubrousku zabalil borovou šišku a šlápl na ni.
A tři veverky na to: „Mazel tov.“
Byly to hipísácké veverky, které se na začátku 60. let
přestěhovaly k zátoce, pak tam zůstaly a časem začaly být divně pobožné.
Přestěhovali jsme se do nového domu, hnízdili jsme a připravovali dětský pokoj.
A pak přišel čas, aby se nám narodilo dítě.
Protože to bylo na nás. Byli jsme v tom oba dva.
Bylo to fifty-fifty.
Lily měla na starost porod
a já zase svačinky!
Jsme v nemocnici a jen tak se flákáme.
„Flákáme.“ Byla to fakt síla, takže…
Ale nějaký čas jsme tam byli,
blížili jsme se k sobě a najednou
začala moje žena rodit.
A prostě jste cítili, že se atmosféra změnila.
Najednou se tam objevila sestra, kterou jsem viděl poprvé,
a tahle sestra v softballových botách Ringor křičí:
„No tak, Lily, to zvládneš! Do toho!
To zvládneš, děvče!“
A já tam sedím. Stojím.
Držím svou ženu za nohu.
Zatímco ona
na svět přivádí našeho syna.
A…
nic…
Nic úžasnějšího jsem nikdy neviděl.
Jako byste viděli počátek a stvoření života.
Možná se zdá, že jsem proti potratům,
ale ve skutečnosti spíš podporuju mámy.
Nic tak majestátního jsem nikdy neviděl.
A když ženu vidíte rodit,
říkáte si, že proto to mámy berou hned po prvním zazvonění.
A až odtud dnes večer odejdete, pokud ještě máte mámu,
napište jí, že ji máte rádi.
Anebo ještě lépe,
zavolejte jí.
Anebo ještě lépe, zavolejte jí cestou někam.
Aby tam bylo jasné přerušení.
Se synem jsme přijeli domů.
A je tak zatraceně roztomilý.
Je rozkošný. Prostě si říkám: „Panebože.“
Je tak roztomilý. Je sexy. Mám sexy syna.
Protože je tak maličký, plešatý a symetrický.
A upřímně? Vypadá jako Jason Statham.
A…
Prostě si to užíváme. Když máte dítě, chcete ho umačkat, rozumíte mi?
„Bože, dej mi to dítě. Je tak roztomilé!“
Chcete mu nakrájet tváře a dát si je na texaský toust.
„Je tak roztomilý. A na hlavičce má zranitelné místo.
To existuje. Víte to? Není to jako zranitelnost vůči Neilovi Diamondovi.
Ne. Děti mají na hlavě zranitelné místo,
kde nemají srostlou lebku.
Mají tam jen kůži a pod ní mozek.
Můžete tam nahmatat pulz a je to fakt děsně roztomilý.
Chci si vzít brčko a zapíchnout ho tam.
A ten jeho rozkošný mozek mu vysát.
A jakožto oficiálního člena Židovské liberální mediální elity
mě z toho QAnon podezírá stejně.
Dobře, to je vše. Jsem Nick Kroll.
Díky, Washingone, DC.
Děkuju své ženě a synovi.
Děkuju své rodině.
Díky, že jste přišli. Moc si toho cením.
Jedeme.
Takhle vypadám ve stresu.
Sledujte, jak se snažím zařadit rychlost před přechodem.
Překlad titulků: Tomáš Pikl