Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Hvad så, Washington D.C.?
Tak, fordi I er kommet.
Det er en vanvittig tid lige nu.
Alle gør deres bedste, og I skal vide,
at i de næste fire til fem en halv time
skal det hele nok gå. Okay?
Tak.
Sådan har det ikke altid været.
Jeg husker engang i syvende klasse.
Det var vores første fest med både drenge og piger.
Det var altid spændende.
Det var dengang, hvor alle stadig var heteroseksuelle.
Jeg var tændt.
Jeg bar min lilla skjorte med knapper i kraven
og mine khakibukser fra GapKids
med elastik i livet
til børn, der pludselig råber: "Jeg skal lave pølser nu!"
Jeg glædede mig ekstra meget,
fordi der var en pige, Lizzy,
som jeg havde været vild med hele min barndom.
Hun sad alene og så TV.
Jeg kom ind.
Jeg havde åbningsreplikken klar:
"Har du hørt, at fr. Goldmans datter måske har kræft?"
Den sygeste scorereplik.
Og netop som hun kiggede på mig,
kom Jenny, som vi holdt festen hos, op bag mig
og trak mine bukser ned.
Khakibukserne med elastik fra GapKids gled ned så let som ingenting.
Indenunder havde jeg silkeboksershorts på.
Som en forretningsmand på ferie i Hongkong.
De gled også hele vejen ned…
Lizzy kiggede over på mig, og hun sad nu ansigt til ansigt
med min lille, skaldede cashewnød.
Hun var rædselsslagen.
Jenny, som havde trukket mine bukser ned,
var lamslået.
Og jeg var med ét slag blevet komiker.
Tak.
Jeg var sent udviklet.
Derfor var det så slemt, at det skete dengang.
Jeg var også kræsen.
Som lille ville jeg kun spise makaroni og ost.
Jeg kan huske,
at min mor prøvede at give mig noget andet.
Sommetider peppede hun det op
og lavede fettuccine Alfredo.
Det var det samme, bare med mere fløde.
Fettuccine Alfredo, den vådeste af alle pastaretter.
En aften slubrede jeg en stor skål fettuccine Alfredo i mig.
Det perfekte måltid lige før karatetræning.
Især for en seksårig, der endnu ikke er diagnosticeret laktoseintolerant.
Jeg spiste min fettuccine Alfredo og gik ud i bilen. Jeg vil nødig prale,
men vi havde en Plymouth Voyager. Det var ikke noget særligt.
Jeg satte mig helt om bagi. Jeg sad dybt nede til højre.
Min mor gav mig en fersken som dessert.
Jeg sagde: "Ad, den fersken er saftig!"
"Så må du levne." Jeg tog den og maste den ned i kopholderen.
Lagde en serviet over den og sagde: "Dumme frygt".
Jeg havde nemlig en talfejl.
Vi kom hen til karatetræningen.
Jeg gik til karate. En lille, jødisk dreng,
der gik til karate med ti irsk-katolske brandmænd fra byen.
På den lokale katolske skole, som hed "Opstandelsen".
Jeg var ikke velkommen på skolen i dagtimerne.
Jeg havde lyst til at sige:
"Uden mig… Har I set, hvad skolen hedder?"
Angiveligt, D.C.
Jeg gik ind til karate
og hilste på de øvrige kampsportsudøvere.
Med behørig respekt.
Måske har I været så heldige at overvære en karatetræning
eller måske endda en karateopvisning,
som er den lejlighedsvise ceremoni, hvor man viser,
at man kan udføre en forenklet version af en TikTok-dans.
Sådan her. Og så…
Jeg ved det ikke. Beklager. Jeg lader være.
Man avancerede langsomt fra hvidt til gult bælte
og til sidst sort bælte.
Jeg var altså til karate
og udførte alle sparkene og slagene.
Jeg tænkte: "Det går fint. Jeg er god til karate."
Pludselig hørte jeg:
Og jeg tænkte: "Åh, fettuccine Alfredo."
Så jeg bad dem om at have mig undskyldt.
Hilste på kampsportsudøverne.
Og så
gik jeg ud på gangen, hvor jeg nærmest gik kapgang
sådan her.
På gangene på andre skoler kan man altid se plakater med motiverende budskaber.
For eksempel med Jesus, som siger: "Hæng i."
Jeg nåede toilettet, og det var lige op over.
Men jeg havde bundet knude på min gi.
Jeg ved ikke, hvor meget I ved om kampsport,
men en gi er den dragt, man bærer i karate.
"Ghee" er også et ord, man bruger om klaret smør.
I kender måske keto-kuren
eller bulletproof kaffe.
For tiden drikker jeg bulletproof kaffe, hvor man hælder
en masse klaret smør i sin kaffe.
Om fem år vil man sige: "Husker I dengang, hvor alles blodårer eksploderede?"
Eller Atkins-kuren.
Kan I huske, at ham der opfandt Atkins-kuren,
døde af et hjerteanfald?
Eller ham, der opfandt Segwayen?
Ved I, hvordan fyren, der opfandt Segwayen, døde?
Han kørte ud over en klippe på sin Segway.
Hvilket er en fin rullende overgang til…
…min gi.
Jeg havde bundet omkring hundred knuder på den,
fordi børn ikke forstår fremtiden
eller konsekvenser.
Jeg prøvede at binde min gi op.
Men så spraymalede jeg bare min gi…
…med fettuccine Alfredo-skum.
Nu skulle jeg så tilbage hen ad gangen.
Jeg slentrede nærmest afsted.
Som en lille John Wayne. Jeg kom ind til karate igen.
"Halløj, Kemosabe."
Brandmændene sagde ikke et ord.
Men jeg ved bare, at de gik hjem og sagde: "Kroll-knægten sked sgu i sin gi."
Det, jeg siger, er:
Jeg kom til karate den dag med hvidt bælte,
men tog hjem med brunt bælte.
Tak.
Jeg er sent udviklet. Jeg var lang tid om mange ting.
Som at sige "jeg elsker dig".
Kan nogen af jer huske første gang, I sagde "jeg elsker dig" til nogen?
Det må ikke være et familiemedlem eller en god gang kylling med parmesan.
Råb, hvor gammel du var,
da du sagde "jeg elsker dig" for første gang.
Tretten. Atten.
Jeg var 32.
Husker I første gang, I fik jeres hjerte knust?
Tretten. Seksten.
Jeg var 33.
Det betyder, at den første kvinde, jeg sagde "jeg elsker dig" til,
også var den første, der knuste mit hjerte.
Og det trak eddermame tænder ud.
Det er vel ti år siden. Hun hed Kate.
Hun var den slags kvinde, som jeg altid havde troet,
at jeg aldrig kunne få. Hun var smuk og sjov.
Og klog.
Hun var den type pige, som jeg altid var vild med i gymnasiet.
Men vi var bare venner.
Måske er den dynamik fremmed for folk, der tager til comedyshows…
I kender det godt. To venner. Den ene er forelsket.
Det er meget anspændt, indtil én siger:
"Jocelyn, kan vi to godt tale sammen?"
"Det skal nok blive godt…"
Jeg tog til fest og drak mig fuld:
"Jocelyn, som jeg nævnte tidligere,
vil jeg gerne benytte chancen for at tale med dig
og fortælle dig, at jeg virkelig værdsætter vores venskab.
Men du skal også vide, hvor ofte jeg onanerer til tanken om dig."
Så sagde hun: "Hvor er det sødt, Nicky. Men jeg tror, vi er bedre som venner."
Og så svarede jeg: "Ja, det var også dét, jeg havde håbet på."
Og så gik hun udenfor
og gav et handjob til en lacrossespiller
med utallige hjernerystelser
ved en fest hjemme hos mig.
Okay?
Men som 32-årig mødte jeg så Kate,
og vi var forelskede og talte om at flytte sammen.
Vi talte, som man gør, når man tror, man har mødt den rette.
I ved nok…
"Hvis vi overhovedet skal have et barn…
Hvad skal det så hedde?"
Jeg sagde straks: "Kilometer.
Kilometer Kroll. Det er et stærkt navn."
Jeg er nemlig stor fan af Miles Davis.
Men endnu større fan af metersystemet.
Vi så os ikke tilbage.
Hun fik en opgave i New York,
hvor vi også skulle til bryllup, så jeg fløj dertil
for at tilbringe en romantisk weekend med hende.
Vi tog til brylluppet.
Har I været til bryllup med en kæreste?
I sidder og ser brylluppet og siger: "Er det sådan, vi ville…?
Pigen, der bærer ringene, er da sød,
men vi skulle vel have en gravhund i smoking til at bære dem?"
Da de afsagde bryllupsløfterne, stortudede jeg.
Jeg så på hende, og hun græd en hel del mindre.
Da vi kom hjem igen, sagde hun:
"Vi er nødt til at tale sammen, Nick." Jeg sagde:
"Om hvad? Fremtiden?"
Og hun sagde: "Det kan man godt sige."
"Hvad foregår der?" "Jeg synes, vi skal slå op."
Jeg sagde: "Hvad mener du? Det kører jo."
"Nej, Nick. Vi har jo talt om det her."
Jeg sagde: "Vel har vi ej talt om det!"
"Jo, jeg har talt om det med mine veninder."
Når man bliver droppet,
indser man, at man er den sidste til at høre,
at man bliver droppet.
Hun har allerede haft det ude i fokusgrupper.
De har afholdt workshops om materialet,
og nu præsenterer de dig for deres konklusion.
Som er, at du ikke er en skid værd, bitch.
Jeg ville tale om det. "Jeg har jo sagt det, Nick.
Jeg vil ikke giftes."
"Så lad os lade være med at blive gift!
Vi kan være et af de par, som bare er sammen,
hvor alle siger: 'Hvad fanden er der med dem?
Har de ikke lyst til at forsikre sig?'"
Jeg begyndte at trygle.
"Vær nu sød."
Det var ikke effektivt,
for en af grundene til, at hun gerne ville slå op med mig, var,
at hun ikke fandt mig maskulin nok.
Hun ville have en tatoveret fyr, som kunne køre bil med manuelt gear
og kunne køre på motorcykel.
Jeg bliver aldrig ham, der kører på motorcykel.
Hvis jeg gjorde, ville jeg køre bagest: "Nu når jeg jo ikke over for grønt!
Nu kommer jeg væk fra drengene.
Jeg havde sådan glædet mig til at buldre gennem kvarteret
og ødelægge folks dag."
Så da jeg sagde: "Vær nu sød…",
var det ikke særlig effektivt.
Men jeg blev ved. "Giv mig en grund."
Hun sagde: "Pyt, Nick… Okay, fint!
Jeg er bare ikke tiltrukket af dig!"
Jeg fik det sådan…
"Nåh, fedt. Fedt.
Fedt. Virkelig fedt.
Super fedt. Fedt.
Nemlig. Mega fedt.
Super fedt at høre det.
Fedt, fedt.
Hvad med, at du giver mig
en hvilken som helst anden grund til,
at du gerne vil slå op?"
For eksempel: "Jeg slår op."
"Hvorfor?" "Fordi jeg er med i al-Qaeda."
"Jeg forstår. Det er også utrolig tidskrævende.
Giv den gas."
"Jeg er bare ikke tiltrukket af dig" smadrede mig fuldstændig.
Klokken tre om natten sagde hun:
"Jeg er nødt til at sove, Nick."
Så jeg pakkede alle mine ting,
kyssede hende en sidste gang og duftede til hende som en anden psyko.
Og så forlod jeg hendes lejlighed.
Jeg gik ud i entréen.
Med min lille rullekuffert.
Som en deltager fra The Apprentice, som lige er blevet fyret.
Jeg gik ud på gaden i New York City klokken tre om natten.
Jeg havde lige mistet mit livs kærlighed.
Jeg havde ikke noget sted at bo.
Og så begyndte jeg at tudbrøle.
Ja.
Jeg er typen, der græder.
Men jeg glæder gerne af glæde.
Jeg græder, når jeg udbringer en skål.
Det kunne Kate heller ikke lide. Jeg sagde:
"Er alle søde at hæve deres glas?"
Hun sagde: "Kan du ikke bare køre på motorcykel?"
"Det går ikke, for selvom jeg passer på og bærer hjelm,
kan jeg ikke stole på de andre trafikanter…"
Jeg kan græde over reklamer for Lowe's byggemarked.
I ved, der hvor en far køber alt tilbehøret
til en basketballkurv.
Tømmer, kartoffelmos…
Alt tilbehøret.
Han sætter den op i indkørslen,
og så lærer han sin tiårige søn at tage straffekast.
Klip til ti år senere. Nu skal sønnen spille
finalen om det nationale mesterskab.
Han har en billig spillertrøje på,
hvor der står "State".
På det andet holds står der "University of College".
Nogen begår fejl mod ham, og der er ét sekund tilbage.
Han står klar med straffekastet.
Han scorer, og publikum går amok.
Han kigger op på sin far og siger:
"Tak, fordi du byggede basketballkurven.
Og tak, fordi du handler i Lowe's."
Faren kigger ned på ham og siger:
"Jeg elsker dig,
og jeg elsker at handle i Lowe's.
Og jeg elsker denne mand."
Han er sammen med en ældre, sort mand, og jeg tænker:
"Åh, se den moderne amerikanske familie."
Det får mig til at tude.
Det trak virkelig tænder ud at blive droppet.
"Jeg er bare ikke tiltrukket af dig."
Men da Kate sagde det til mig,
tænkte jeg: "Hvor er det bare … fair.
Jeg ser jo uhyrlig ud."
Er der nogen her, som ser sig i spejlet og er tilfredse?
"Ja!" Der er altid én fyr
og Lizzo.
Ikke?
Jeg forstår det med Lizzo. Hun spiller fløjte. Det er sexet.
Men hvem er ham fyren? I kender de der fyre…
Som om de altid får solen i øjnene.
De rører altid ved deres egen brystkasse.
Hvordan er hans morgen?
Han ser sig i spejlet og siger:
"Den sidder lige i skabet.
Klar til en ny dag, Jake."
Sådan er min morgen ikke.
Jeg gør alt for at være så attraktiv som muligt.
I dag er det at ligne en ven til Christopher fra Sopranos.
"Du, Chris. Gider du tale med din onkel Tony for mig?"
Jeg gør alt for det, og så ser jeg mig i spejlet
og hører bare en stemme,
der lyder som en engelsk mobber.
Han siger:
"Se dig lige.
Du ligner fandeme en fed leguan."
Stemmen tilhører muligvis den engelske actionskuespiller Jason Statham.
"Hvorfor er du så rød, når du kommer ud af badet?"
"Jeg har eksem."
"Ja, du har eksem, har du ikke?
Og hvad får din eksem til at bryde ud?"
"Mælkeprodukter."
"Og alligevel spiser du masser af is, ikke sandt?"
"Ja." "Og nødder?"
"Ja, cashewnødder."
"Nej, dem må du heller ikke spise, vel?
Hvad vil du gøre ved det?"
"Jeg må hellere…" "Tager du til farmaceuten?"
"Vi kalder det 'apoteket'." "Ja, det gør I vel.
Tag hen på apoteket og køb dine parfumefri fugtighedscremer
og en stor pakke melatonin til børn."
"Den normale…"
"Ja, den normale gør dig svimmel om morgenen, ikke?
Og når du forlader apoteket, har du…"
"Glemt eksem…"
"Ja, du har glemt dine eksemcremer!
Så måske skulle du bare skride,
din fede, glemsomme, amfibiske, røde, udslætramte,
ynkelige, oppustede taberrøv."
Og så ser jeg mig i spejlet: "Klar til en ny dag."
Morgener er svære.
Både nu og generelt.
Det gør det dog lettere,
at jeg hver morgen tænker: "Måske lærer jeg noget nyt i dag."
Det er spændende.
Jeg har lige hørt… Okay, det her er vildt.
Det her er… Hold lige kæft, alle sammen.
Det er vildt.
Vidste I… Ti stille.
Vidste I, at hvis man, når man skal prutte,
trækker den ene røvballe lidt til side,
slår man en prut uden lyd på?
Vidste…
Vidste alle… Alle kvinderne vidste det. Vidste…
Det forandrer jo alt.
Hvad troede jeg lavede pruttelyden,
hvis det ikke var mine små baller, der vibrerede frem og tilbage?
Troede jeg, der sad en lille trompetist?
En lille Miles Davis…
En lille Freddie Fjært. Hvad troede jeg?
Man kan blive to timer længere til alle festerne.
Tag til fest og sig: "Lige et øjeblik. Jeg skal lige…"
Du prøver at løbe for at ryste prutten af dig.
"Nej, jeg ved ikke, hvor den lugt kommer fra.
Måske står nogen og laver røræg.
Eller også ligger der en død mus inde i væggen.
Jeg ved i hvert fald, at jeg ikke hørte noget."
Vi indrømmer aldrig, når vi skal prutte eller har dårlig mave.
Ingen siger bare: "Jeg har diarré."
Gør de vel?
De siger: "Min mave driller lidt.
Jeg har noget med maven."
"Nej, du har diarré."
Ingen vil indrømme det.
Og det kommer snigende.
Jeg var til morgenmøde, og jeg drak to kopper kaffe
og en frugtsmoothie.
Jeg bad dem om at have mig undskyldt. Sådan her…
"Hav mig undskyldt."
Jeg kom ud i bilen. Jeg havde ti minutters kørsel hjem.
Jeg begyndte at køre.
Pludselig begyndte hårene at rejse sig på mine arme.
Jeg fik kuldegysninger.
Jeg prøvede at lave vejrtrækningsøvelser for røven.
Jeg kom hjem. Jeg havde ikke parkeret endnu.
Jeg tænkte: "Jeg når det ikke!
Når jeg det?"
Og så kom Statham: "Nej."
"Lad mig ikke blive sådan et menneske!
Jeg vil ikke være sådan et menneske!"
Og så… Kan I huske i New Orleans?
Lige før floddigerne bristede
sagde de: "Hvad nu, hvis vi lader en lille smule vand
komme ind gennem digerne? Måske kan dét redde byen?"
Jeg slap, hvad der svarer til et chokoladekys, gennem floddigerne.
"Er det nok?"
Statham svarede: "Nej, jeg vil have det hele."
Jeg skreg: "Jeg vil ikke være sådan et menneske!"
Og så fyldte jeg mine underbukser
med spidsbryst nok til at fylde et pudebetræk.
Tænk på det billede, næste gang du griller.
Jeg græd: "Er det nok?" Statham svarede: "Ja, det er fint."
Jeg havde ikke parkeret.
Jeg holdt om rattet.
Mine ben rystede, som var jeg en herreløs chihuahua.
Da jeg endelig steg ud af bilen, vraltede jeg ind i huset.
Som Charlie Chaplin.
Jeg kom ind. Brændte mit tøj.
Tog et brusebad
og så en fire timer lang lur på grund af skammen.
Jeg stod op, gik ombord på et fly og kom her til Washington D.C.
Gå bare. Kan du mærke hårene på armene rejse sig?
Alt ved historien passer, undtagen det sidste.
Jeg sked rent faktisk i bukserne i en Prius.
Men det sidste…
Sandheden er, det skete for ni år siden.
Det var året efter, at Kate havde droppet mig.
Og kvinden, som aldrig ville giftes,
var nu forlovet med en anden mand.
Jeg sad i bilen med bukserne fulde og tænkte: "Hvorfor slog hun op med mig?"
Fuck.
Jeg følte mig som et barn.
Jeg har altid følt mig som et barn, fordi jeg er den yngste i familien.
Ja…
"Nick er den lille."
"Nicky er…" Nej, Nick. Du er 44.
Og du har aldrig købt en gave til nogen i din familie.
Okay?
Søskenderækkefølgen er nok grunden til, at jeg blev performer.
Fordi jeg er den yngste.
Hvem her er den ældste i familien?
Sådan.
I rækker hånden op som gode drenge og piger.
Ja…
"Ja, og jeg bærer byrden af min førstefødselsret…"
I minder om Vin Diesel.
I tror, at I har hovedrollen,
men så kommer der flere og flere medvirkende til.
"Jeg vidste ikke, at det var et ensemble."
Det er svært at være den ældste. Man skal gå forrest som pioneren,
der finder ud af alting selv.
Og så skal du tage dig af dine søskende. Min bror
lærte at køre bil med manuelt gear, da han fyldte 16.
Da jeg blev 16, forsøgte han at lære mig det.
Jeg tænkte: "Det her er svært.
Jeg kan ikke charmere en kobling.
Farveller, jeg smutter et andet sted hen."
Min bror viste mig alle de vigtigste film.
Han havde vist mig hver eneste Mel Brooks-film, da jeg var ti.
Og han… Ja.
Han viste mig også Eksorcisten, da jeg var fem.
Så hver gang, jeg ser en pige, hvis hoved kan dreje 360 grader,
påvirker det mig virkelig.
Er her nogen yngste søskende?
"Alle vil gerne tale med mig!
Jeg er finurlig!
Jeg har efterladt tre forskellige hunde hjemme hos mine forældre."
Og hvis du er den mellemste… Vi er ligeglade. Luk røven.
Luk røven. Alle er ligeglade.
Det vidste I godt allerede, ikke?
I finder en partner, der siger: "Din familie er langt ude." "Ja, ikke?
Derfor står vi sammen, ikke?"
Er her nogen enebørn? "Ja!"
Er du her sammen med dine forældre?
"Mine forældre er mine venner.
Og mine venner er min familie."
Har nogen af jer en gammel far?
Hvor gammel var din far, da du blev født?
Det ved jeg ikke. Han er snart 60.
Snart 60? Hvor gammel er du?
Enogtyve.
Enogtyve? Så han var i starten af 40'erne?
Det er en meget ung alder at få barn i.
Det er en glimrende alder.
Det betyder, at han rent faktisk var klar.
Det er sjovt, når folk siger: "Nu har vi endelig mødt Calebs far.
Han er 103 år gammel."
Han kommer ind og siger: "Jeg skal hente min søn, Caleb.
Jeg har True Religion-bukser på.
Jeg har ingen røv."
Har I set, når mænd bliver så gamle, at de mister deres røv?
"Jeg skider ud af bunden af min ryg."
Jeg er den yngste af fire.
Alle mine tre søskende har fire børn,
så jeg har 12 niecer og nevøer.
Jeg har altid bare været "onkel Nick".
Som i: "Onkel Nick har altså også eksem."
Så jeg siger: "Nemlig, makker. Onkel Nick har eksem.
Derfor bruger han en særlig creme på sine fingre,
så de ikke kommer til at ligne heksepikke."
Jeg bruger faktisk en steroidcr…
Så meget mand er jeg.
Spørger folk, om jeg har prøvet steroider, siger jeg: "Ja da.
Til udvortes brug. Den hedder clobetasol. Kender du den?
Jeg skal sæbe mig ind i den, når jeg kommer ud af badet,
så jeg er helt glat, når jeg kommer ud af badet.
Som en sæl.
Er det ikke bare en sjov date?"
Når man er den yngste, prøver man altid at følge med
og sammenligner sig med sine ældre søskende.
Man vil gerne fremstå ældre. Så jeg begyndte at ryge ret tidligt.
Jeg elskede det. Jeg var så god til at ryge.
Jeg kunne lave røgringe. Jeg kunne alt det seje ved rygning.
Jeg kunne lave røgringe…
Jeg ville gerne stoppe, men kunne ikke,
for jeg følte mig sexet, når jeg røg. Som en Jake.
Forstår I?
Sådan her…
"Jeg er ikke en nar, jeg er bare genert."
Sådan var jeg ikke. Jeg sagde altid: "Jeg er vild med dig!
Ingen julelege!
Vi vil danse, vi vil le, dine forældre vil elske min charme!"
"Jeg tror, det vil styrke vores bånd, hvis jeg knepper din veninde."
"Jeg vil aldrig kigge på andre piger! Jeg prikker mine øjne ud for dig!"
"Jeg missede kun din mors begravelse, fordi Incubus gav koncert."
Jeg var nødt til at stoppe med at ryge. Jeg følte mig så svag.
Jeg prøvede med en kold tyrker,
men tyrkeren og jeg blev uvenner.
Jeg er en slem lille ordspils-dreng.
Jeg prøvede at vape, men det er pinligt.
Når du ser nogen vape, ser de forlegne ud imens.
Sådan her…
"Vi har set, at du står og sutter på en lille robotpik."
De har vist glemt alt om anden halvdel,
hvor de blæser verdens største røgfane ud.
Sådan her…
"Wow, er den fyr med halstatoveringen en drage, som spyr hasselnød?"
Jeg ville så gerne stoppe, men kunne ikke.
Så jeg valgte at lade mig hypnotisere.
Fuck jer alle sammen.
Okay?
Jeg tog hen til en sær mands garage i Malibu.
I kender de mænd, som er så solbrune,
at de har samme farve som en smuk basketball.
Han havde en pragtfuld, smuk, bølgende toupé.
Jeg kom til hans mystiske samlergarage i Malibu,
som var fuld af gamle People-blade
og en falmet artikel om Katherine Heigl.
Enten havde fyren hjulpet Katherine Heigl med at holde op med ryge,
eller også havde han myrdet Katherine Heigl.
Jeg ved ikke, hvad der skete. Jeg satte mig i en mærkelig lænestol,
og han stillede mig retoriske spørgsmål som:
"Ville du give et lille barn en pistol?"
Jeg sagde: "Jeg kender ham ikke. Har nogen tjekket hans baggrund?"
Og så hypnotiserede han mig.
Jeg ved ikke, hvad han sagde. Jeg ved ikke, hvad han gjorde.
Jeg ved bare, at jeg vågnede en time senere i hans snavsede garage,
gik derfra
og har ikke røget en cigaret siden.
Tak for det.
Tak.
Men hver gang jeg ser et lille barn, giver jeg det en pistol.
Jeg blev hypnotiseret for at droppe smøgerne, da jeg var i 30'erne.
Og så blev jeg hypnotiseret igen i 40'erne
af en meget sejere grund.
Jeg blev hypnotiseret, fordi jeg
er afhængig af snacks.
Jeg elsker snacks!
Snacks, snacks…
Jeg elsker snacks. Det eneste jeg har lyst til
er at spise chips med salt og eddike.
Det prikker heromme.
Jeg vil have sure vingummier, cookies og saltkringler med peanutbutter.
Jeg vil have slik! Slik! Jeg vil have chokoladebarer.
Ved I, at det eneste sponsorat, jeg nogensinde har haft,
var med Take 5-chokoladebaren?
Forstår I, hvad det betyder?
Det betyder, at det eneste firma, som jeg mener,
har "flugtet med mine værdier",
var Take 5-chokoladebaren.
Mine værdier er nemlig
peanuts, peanutbutter, chokolade, karamel og saltkringler. Hvad?
Sprød, saltet, lækker, svampet…
"Pyt med pengene. Bare betal mig i Take 5-barer."
Jeg går ned i køkkenet og åbner spisekammeret:
"Snack attack!" Jeg vil bare gerne spise snacks.
Jeg tænkte: "Jeg er nødt til at stoppe. Jeg kan ikke styre det."
Jeg har viljestyrke som et barn,
men økonomisk formåen som en voksen.
Så jeg tænkte: "Fuck det. Jeg lader mig hypnotisere igen.
Men ikke af Katherine Heigls basketball-morder."
Jeg hørte om en kvinde ved navn Danica.
Danica og jeg talte i telefon sammen,
og hun hypnotiserede mig over telefonen.
Hun indspillede hypnosen på bånd.
Hun sendte mig optagelsen.
Og nu hører jeg den, når jeg skal sove.
Folkens? Vi gør alle sammen vores bedste.
Okay?
Hun sagde: "Nåh, Nick. Nu hypnotiserer jeg dig."
Jeg tæller ned fra ti. Tre, to, en.
Du sover dybt.
Du ser fjernsyn, Nick.
En nyhedsvært toner frem.
Og han siger:
'Nick! Lad være med at spise snacks!'
Der findes nemlig en gruppe af kriminelle,
som tager rundt til alle fabrikkerne,
hvor de fremstiller mel og sukker,
og de udskifter det hele med sprøde rottehaller
og knuste kakerlakvinger.
Og når der er vingummibamser,
er det bare slam
fra det klæbrige maddikestads.
Hvis I har ondt af mig, fordi Kate slog op med mig…
Jeg sover ikke alene.
Jeg laver mig en kop te,
sluger en halv børne-melatonin
og hører så Danica
fortælle mig den mest forskruede godnathistorie nogensinde.
Hvor mange af jer tror på den historie?
Omkring tre? Fint.
Så har jeg sgu noget, I skal høre.
Hvad tror I egentlig, det her er?
I får den ægte, sårbare Nicky K, folkens.
Sæt i gang, Beth.
Og hvad så, hvis der var sprøde rottehaller i melet?
Og hvad så, hvis der var sprøde kakerlakvinger i melet og sukkeret?
De var ligeglade.
Og de vidste selvfølgelig, at skovsneglene
ville blive blandet med sukkeret,
men så ville der jo stadig være væde.
Vingummibamserne ville være
en god gang klæbrigt sneglestads.
Som sagt gør vi alle sammen bare vores bedste.
Nåh…
Jeg tager lidt vand.
Okay.
Jeg elsker snacks. Jeg er en lille snackboy.
Jake er en fuckboy. Jeg er snarere en snackboy.
Men jeg kan godt lide frugt og grønt.
Lige nu er min foretrukne grøntsag rosenkål.
Ingen grøntsag har lavet en større kovending i min tid
end rosenkålen.
Da jeg var barn, kogte man dem.
Mor sagde: "Spis din rosenkål."
"Skal jeg spise en hoppebold,
som er dækket af prut-salat?"
"Tag nu bare én i munden."
"Hvad med, at du tog bare én pik i munden, mor?"
Jeg var så led mod min mor.
Hvorfor er vi så lede mod vores mødre?
Hvorfor er jeg stadig led mod min mor?
I siger: "Jeg er da ikke led mod min mor."
Okay, det her er min imitation af en hvilken som helst af jer,
som bliver ringet op af jeres mor. Se her.
"Pis…"
Det var dét. En perfekt imitation.
Jeg har ingen kortere lunte over for nogen,
end over for min egen mor.
Min mor kunne sige:
"Jeg har videresendt en artikel
om art deco-bevægelsen i L.A." Og jeg ville sige:
"Hvorfor gør du dog det, mor?
Du ved, at art deco er min mindst foretrukne arkitektoniske bevægelse!"
Fædre slipper uden tiltale.
Min far kunne ringe og sige:
"Hejsa. Jeg ville være kommet til kampen i dag, men lod være."
Jeg svarede bare: "Det er helt fint, farmand."
Mor siger: "Flot jakke."
"Hvad med alle mine andre jakker, mor?
Hvad er der måske galt med dem?
Jeg hader din kærlighed."
Problemet med mødre er,
at de er uundværlige.
Som Vin Diesel i Fast and The Furious-filmene.
Som faktisk alle sammen handler om familie.
Men mødre er som Vin Diesel.
"Jeg er så træt af ham der,
men vi kan ikke rigtig klare os uden ham."
Det er nok fordi, at magtbalancen er skæv med mødre.
Forstår I?
Og det skyldes nok,
at vi bogstaveligt talt vokser inde i dem.
Vi suger simpelthen bare livet ud af dem.
"Giv mig alle dine næringsstoffer.
Dit hår bliver aldrig sig selv igen."
Og så glider vi bare ud af skeden på dem og siger:
"Fuck dig!"
Jeg har virkelig tænkt meget over,
hvorfor vi er så lede mod vores mødre.
Og jeg tror, jeg har fundet ud af hvorfor.
Jeg tror, det er fordi,
at de er så pisseirriterende.
Tak.
Det var min TED Talk om mødre.
Måske sidder der mødre her og tænker:
"Den joke kan jeg virkelig ikke lide.
Det er en dårlig vibe." Hør her.
Lad mig invitere dig ind i joken.
Jeg vil gerne bede dig om at tænke på din egen mor.
Og hvor sindssygt irriterende, hun er.
Så siger du nok: "Okay, den var god. Jeg forstår."
Jeg tænker på min egen mor,
og hvor irriteret hun var på sin mor.
Min mormor var en fantastisk kvinde, men hun var benhård.
Jeg husker et år til thanksgiving.
Hun rørte ved min mave og sagde:
"Du ser meget velstående ud, Nick."
Jeg tænkte: "Av!
Jeg bliver grillet af bedstemor!"
Og Statham siger: "Bare jeg havde fundet på dén."
Hun var en sej kvinde.
Hun overlevede den store depression.
Hun mistede familiemedlemmer i holocaust.
Så nu siger hun: "Nåh, din stakkel, var Georgetown ekskluderende?"
Én ting vil jeg sige, mødre.
I er for nemme.
Det er problemet. I tager telefonen første gang, den ringer.
Spil dog en smule mere kostbare.
Har du prøvet, at din mor svarer lynhurtigt?
"Undskyld, det var et lommeopkald. Jeg er nødt til at smutte."
Fædre er bedre til det der. Min far, for eksempel…
Jeg hører ikke fra ham i tre uger,
og så får jeg en sms en onsdag ved midnat:
"Vågen?"
"For dig er jeg, farmand."
Så jeg går til psykolog…
Ja…
Noget af det mest brugbare, jeg lærte af psykologen, var,
at man ikke kan blive forelsket, før man lærer at elske sig selv.
Og det er man lang tid om at lære.
Nu har jeg endelig mødt en kvinde. Hun hedder Lily, og vi…
Vi klikkede fra første date.
Vi blev virkelig forelskede.
Vi tog på vores første romantiske ferie i Italien.
Vi tog til Bologna, som er det italienske ord for "pølse".
Vi havde det skønt, men jeg ville give den et ekstra nøk.
"Hvordan gør jeg ferien endnu federe?"
Jeg foreslog, at vi lejede en bil og kørte ud i det italienske landskab.
Hun var på, så vi tog ned til Hertz Bologna.
Det er italiensk for: "Jeg har ondt i pølsen."
I kan ikke se mig bag skamlen…
Vi tog ned til Hertz Bologna.
Vi pakkede bilen.
Og så…
Gearet var manuelt.
Jeg sagde: "Vil du høre noget fedt?
Jeg kan ikke køre biler med manuelt gear."
Hun sagde bare: "Intet problem. Jeg går ind og siger det til fyren."
Så hun gik ind og fik fat på Hertz Bologna-udlejningsfyren.
Han kom ud og sagde:
"Hey, der er ikke…
Der er ikke
automatgear…
…her i Bologna, okay?
Nul automatgear i Bologna."
Jeg sagde: "Okay." Han sagde: "Du…
Har du ikke…
Har du ikke en gearstang?"
"Jo, jeg har, jeg kan bare ikke bruge den, okay?"
Så sagde han: "Okay… Jeg har fået en idé. En lys idé.
Jeg har en idé. Hør her.
Du hyrer en chauffør, som kan sidde foran sammen med din kæreste.
De…
Mens du sidder på bagsædet og leger med automatgearet.
Er du hanrej?
Er du hanrej, snefnug?"
Jeg sagde: "Fuck dig. Jeg finder ud af det."
Jeg sagde til min kæreste: "Hvis du er tålmodig, løser jeg det."
Den var hun med på.
Jeg ved ikke, om I har kørt i biler med manuelt gear,
men der er tre pedaler.
Den ene er "koblingen", the clutch.
Jeg er jo en rigtig mand,
så jeg ved, at en clutch er en lille taske,
som kvinder tager med på bytur.
Jeg lettede forsigtigt på koblingen.
Og trådte ned på den anden pedal.
Jeg satte den i første gear, men jeg kunne ikke…
Den sad fast. Jeg kunne ikke få den i gear.
Den rykkede sig ikke ud af flækken.
Det mindede om
Vincent D'Onofrio i Men in Black.
"Giv mig sukker!"
Så de ti minutters køretur ud af Bologna
tog omkring en time og 45 minutter.
Men så kom vi ud af byen til de åbne vidder.
Der var så smukt.
Solen var ved at gå ned.
Og så pludselig begyndte hårene på mine arme at rejse sig.
"Åh nej."
Statham sagde: "Du skulle bare drikke en ekstra cappuccino, ikke?
Diarréen er både fast and furious.
Jeg håber, du kan Transporter dig til et toilet."
"Remser du bare alle dine film op?"
Og så sagde han: "The Meg."
"Skat, vi skal lige hurtigt ind på en tankstation."
"Okay."
"Larven er klar til at blive til en sommerfugl."
Vi fandt en tankstation.
Jeg gearede ned. Det er det sværeste.
Jeg kunne ikke få den i gear igen. Der var fem meter til standeren.
"Åh gud."
Min kæreste sagde: "Er du okay?"
"Ja, min mave driller bare lidt."
Hun sagde: "Det er altså okay, hvis du har diarré.
Du kan sagtens sige det til mig, for jeg elsker dig."
Jeg så på hende.
Og så sked jeg i bukserne.
Ja…
Og sådan fandt jeg ud af, at hun var den rette.
Det var mod slutningen af 2019,
og derefter flyttede vi sammen.
Hun flyttede ind hos mig i Los Angeles i begyndelsen af 2020.
Og kan I huske…
Øh…
Marts 2020?
Alt blev lukket ned, og nu boede vi sammen.
Jeg vidste, at jeg ville giftes med hende, være sammen med hende altid
og stifte familie.
Jeg synes bare, at selv før COVID føltes alt så anspændt.
Alt føltes bare helt skævt, og så kom COVID.
Ville jeg overhovedet have børn?
Ville jeg sætte et barn i verden,
når tingene var, som de var?
Jeg blev bange.
Det er jo hårdt at have børn, selv uden kriser i verden.
Jeg har en masse niecer og nevøer, og alle mine venner har børn.
Og der er intet sværere end at få en fireårig til at spise.
Har du prøvet det?
"Her er lidt makaroni og ost." "Nej tak."
"Hvad vil du så have?" "Pizza."
"Okay." Du henter pizza. "Hvad er det grønne?"
"Det er bare basilikum."
"Jeg vil ikke have basilikum!"
"Det er bare garnering." "Hvad er garnering?
'Garnering' lyder endnu værre!"
Så siger du, at det er sengetid,
og I går op for at børste tænder.
"Jeg kan ikke lide den tandpasta.
Den er krydret."
"Krydret? Det er mynte, for helvede."
"Jeg kan ikke lide den krydrede tandpasta."
"Du må finde på nogle nye tillægsord."
"Jeg kan ikke lide den her boblevand. Den smager krydret."
"Det er Pellegrino.
Den koster otte dollar.
Du tryglede om at få den.
Og så tryglede du om at holde min telefon med dine små, snavsede kiksefingre.
Så du kunne se en YouTube-video med en hvid svensk nationalist,
der spiller Mario Kart."
"Hvorfor er du så streng imod mig?"
"Jeg er ikke streng. Du er træt." "Jeg er ikke træt."
"Hvorfor gnider du dig så i øjnene?" "Fordi … de er krydrede."
"Nu skal du altså i bad."
"Jeg vil ikke i bad."
Det lykkes dem at vride begge deres skuldre af led.
Sådan her…
Og så går de i bad.
Og kommer ned med håret i sideskilning,
iført pyjamas med fødder, for at sige godnat.
Og så…
Som om de er præsident af dagligstuen.
Derfor vidste jeg ikke, om jeg ville have børn.
To måneder inde i pandemien. Maj måned.
Det var mors dag. Den 10. maj.
Vi havde kun siddet inden døre.
Min kæreste sagde: "Vi er nødt til at komme ud.
Jeg er ved at blive skør."
Så jeg sagde: "Fedt. Lad os tage på vandretur."
Vi tog til Topanga, som er en smuk del af Los Angeles.
Vi tog på en skøn vandretur.
Himlen var blå, og der var små Simpsons-skyer overalt.
De vilde blomster var sprunget ud.
Kender I det, når man går tur
og går forbi nogen og hører små bidder af deres samtaler?
"Ham krypto-fyren begik selvmord."
"Hvad?"
Det var på alle måder en fantastisk dag.
Da vi kom hjem, var jeg i det bedste humør.
Jeg så på Lily og spurgte: "Hvad så?"
Hun sagde: "Jeg har ikke lyst til at være sådan,
men jeg synes, vi skal snakke om vores tidsplan.
Skal vi giftes? Skal vi have børn?" Jeg sagde:
"Jeg kunne gøre dig til mor lige nu!"
Så det gjorde jeg.
Tak.
Tak for det.
Så 42 er faktisk en god alder at få børn i.
Det er faktisk den helt perfekte alder.
Vi begyndte at lægge planer.
Og så blev vi gift. Vi stak af.
Hvis nogen af jer overvejer at blive gift,
så stik af og gør det.
Ja…
Ulempen er selvfølgelig, at familien ikke kan være der,
men fordelen er, at familien ikke kan være der.
Vi blev gift på en klippetop i Big Sur, bare os to.
Det var smukt.
Os to, og så ham, der viede os.
Det var en måge.
En virkelig majestætisk måge.
Han sagde noget smukt.
Især én ting glemmer jeg aldrig.
Han sagde:
"Save tonight.
And fight the break of dawn.
Because come tomorrow, tomorrow will be gone."
Jeg vil nødig prale,
men vi blev viet af Seagull Eye Cherry.
Det er en joke til en meget specifik gruppe af mennesker.
Vi blev gift på klippen,
og så tog vi til nationalparken for at udføre alle jøderitualerne…
Jeg havde intet glas, så jeg viklede en grankogle ind i en serviet
og trampede på den.
Tre egerner sagde: "Mazel tov."
Nogle rigtige hippie-egerner, der var flyttet til Californien
først i tresserne, men aldrig kom derfra igen,
og så endte med at blive underlige og religiøse.
Vi byggede rede i vores nye hus
og gjorde børneværelset klart.
Og så blev det tid til, at vi skulle føde.
Det var nemlig rigtig meget "os". Det var os begge to.
Det var virkelig 50-50.
Lily stod for det med at føde barnet,
og jeg stod for at købe snacks!
Vi sad på hospitalet og hyggede os.
"Hyggede os". Det var mega intenst.
Der var gået et stykke tid,
og tiden nærmede sig, og så pludselig
gik min hustru i fødsel.
Hele energien i lokalet forandrede sig.
Der kom en ny sygeplejerske, som jeg ikke havde set før.
En sygeplejerske i kondisko, som pludselig dukkede op.
"Kom så, Lily! Giv den gas!
Du kan godt, min pige!"
Og jeg sad bare dér. Stod der. Jeg holdt min hustru om benet.
Mens hun…
…fødte vores søn.
Og…
Det…
Det er det mest fantastiske, jeg nogensinde har set.
Man ser livet, skabelsen, begynde.
Jeg lyder måske som en abortmodstander,
men i virkeligheden er jeg bare mor-fortaler.
Det er det mest majestætiske, jeg nogensinde har set.
At se en kvinde føde…
Det er jo derfor, mødre svarer første gang, telefonen ringer.
Når du går herfra i aften, hvis du stadig har din mor,
så skriv til hende, at du elsker hende.
Eller endnu bedre:
Ring til hende.
Eller bedre endnu, ring, mens du er på vej til noget.
Så har du en bagkant.
Vi kom hjem med vores søn.
Og han er så sindssygt nuttet.
Han er bedårende. Det er helt vildt.
Han er så sød. Han er lækker. Jeg har en lækker søn.
Han er lille, skaldet og symmetrisk.
Han ligner faktisk Jason Statham en hel del.
Og…
V nød livet. Når man har en baby,
vil man bare kramme…
"Giv mig den baby. Hvor er han dejlig!"
Man har lyst til at skære hans kinder af og smøre dem på toastbrød.
"Hvor er han sød!" Han har et blødt punkt i hovedbunden.
Bløde punkter findes. Ikke sådan:
"Jeg har et blødt punkt for Neil Diamond."
Nej, babyer har et punkt i hovedbunden,
hvor deres kranie ikke er vokset sammen.
Det er bare hud, og så hjerne.
Man kan se deres lille puls, og det er så fucking sødt.
Jeg får lyst til at tage et sugerør og stikke det i.
Og suge hans dejlige lille hjerne ud!
Da jeg er verificeret medlem af den jødiske medieelite,
tror QAnon jo allerede, at jeg gør det.
Det var alt. Jeg hedder Nick Kroll.
Tak, Washington D.C.
Tak til min hustru og min søn.
Tak til min familie.
Tak, fordi I kom. Det sætter jeg pris på.
Det her er jo…
Hvis du gerne vil…
…se mig være stresset…
Så skal du se mig forsøge at sætte en bil i gear i et fodgængerfelt.
Tekster af: Martin Schiær