Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Miten hurisee, Washington D.C.?
Kiitos, kun tulitte.
Elämme hulluja aikoja.
Me kaikki teemme parhaamme. Haluan teidän tietävän,
että seuraavan neljän, viiden tunnin ajan -
kaikki on kunnossa. Onko selvä?
Kiitos.
Aina ei tuntunut siltä.
Muistan seiskaluokan -
ensimmäiset poikien ja tyttöjen sekabileet.
Se oli aina jännittävää.
Tämä oli ennen vanhaan, kun kaikki olivat vielä heteroja.
Olin innoissani.
Ylläni oli lila napillinen paita -
ja GapKidsin khakihousut,
joustonauha vyötäröllä -
tyyliin "On päästävä kakalle nyt!"
Olin täpinöissäni bileistä,
koska siellä oli Lizzy,
johon olin ollut pihkassa koko lapsuuteni ajan.
Hän istui yksin katsomassa televisiota.
Kävelin sisään aloitusrepliikkini valmiina:
"Kuulitko, että nti Goldmanin tyttärellä on ehkä syöpä?"
Hottis liekeissä.
Juuri kun hän katsoi minuun,
Jenny, jonka luona olimme, tuli taakseni -
ja veti housuni alas.
Joustovyötäröhousut valahtivat alas.
Niiden alla oli silkkibokserit -
kuin Hongkongissa lomailevalla bisnesmiehellä.
Ne valahtivat oitis alas.
Lizzy katsoi minuun, ja hän oli nyt silmätysten -
kaljun prinssinakkini kanssa.
Hän oli kauhuissaan.
Housuni alas kiskaissut Jenny -
oli kiusaantunut.
Ja minusta tuli koomikko.
Kiitos.
Kehityin myöhään,
ja siksi oli kauheaa olla housut nilkoissa.
Olin myös nirso syöjä.
Lapsena söin lähinnä juustomakaronia.
Muistan, kun äitini yritti saada minut syömään muutakin.
Joskus hän maustoi sitä -
vaikka fettuccine Alfredolla.
Todellisuudessa makaroniin tuli vain kermaisuutta.
Fettuccine Alfredo, märin pasta.
Yhtenä iltana ryystin ison kulhollisen sitä.
Mahtava ateria ennen karatea!
Etenkin kun on kuusivuotias, jolla on diagnosoimaton laktoosi-intoleranssi.
Söin fettuccine Alfredon ja hyppäsin tila-autoon.
En halua kerskua, mutta meillä oli Plymouth Voyager.
Menin takapenkille äärioikealle.
Äitini antoi persikan jälkiruoaksi.
Sanoin: "Yök, persikka on mehuisa!"
Hän vastasi: "Jätä syömättä."
Tungin sen mukitelineeseen -
ja peitin sen servetillä. Perskannikka!
Eikä kyseessä ollut puhevika.
Saavuimme karatepaikkaan.
Pikku juutalaispoika karatessa -
kymmenen irlantilaiskatolisen palomiehen kanssa -
Ylösnousemus-nimisessä paikkakunnan koulussa.
En ollut tervetullut sinne päiväsaikaan.
Halusin olla kuin -
koulu ei olisi mitään ilman minua.
Väitetysti, D.C.!
Menin karateen.
Tervehdin taistelukumppaneitani.
Osoitin suurta kunnioitusta heitä kohtaan.
Oletteko olleet karatetunnilla tai karatenäytöksessä?
Se on seremonia, jossa näytetään,
että osaa alkeellisen TikTok-tanssin.
Näin.
Anteeksi, en tee sitä.
Valkoisesta vyöstä siirrytään keltaiseen -
ja mustaan vyöhön.
Olin karatessa -
ja tein kaikki potkut ja lyönnit.
Ja luulin olevani hyvä.
"Olen hyvä karatessa."
Ja yhtäkkiä kuulin:
"Fettuccine Alfredo."
Poistuin karatesta -
ja taistelutovereitteni luota.
Käytävällä kävelin pikakävelytyyliin,
kun on… tiedättehän.
On kivaa olla vieraassa koulussa.
Näkee inspiroivan julisteen,
vaikka Jeesus sanomassa "Koeta kestää".
Pääsin vessaan, valmiina asettumaan asemiin.
Ja karatepukuni oli solmussa.
En tiedä, tunnetteko kamppailulajeja,
mutta gi on karatepuku.
Se tarkoittaa myös voisulaa.
Ketodieetin tai luodinkestävän kahvin tuntevat tietävät sen.
Juon luodinkestävää kahvia. Siinä on paljon voisulaa.
Viiden vuoden päästä muistellaan, kun kaikkien suonet ratkesivat.
Muistatteko -
Atkinsin dieetin luojan?
Hän kuoli sydänkohtaukseen.
Tai Segwayn keksijä.
Tiedättekö, miten hän kuoli?
Hän putosi kalliolta Segwayllään.
Siitä pääsemmekin sulavasti takaisin -
gi-karatepukuuni.
Se oli sadassa solmussa.
Lapset eivät ajattele tulevia tai seurauksia.
Yritin avata solmuja.
Ja sitten ruiskautin pukuuni -
fettuccine Alfredo -vaahdot.
Lampsin takaisin koulun käytäviä pitkin.
Palasin karateen kuin pikku John Wayne.
"Moikka, Kemosabe."
Palomiehet olivat vaiti,
mutta kotona he kertoivat vaimoille:
"Hiton Krollin muksu paskansi karatepukuunsa."
Saapuessani -
minulla oli valkoinen vyö.
Lähtiessäni se oli ruskea.
Kiitos.
Etenen tosiaan verkkaisesti monissa asioissa,
kuten rakkaudentunnustus.
Muistatteko ensimmäisen kertanne?
Siis muulle kuin perheenjäsenelle tai upealle parmesaanikana-annokselle?
Hihkaiskaa, missä iässä -
sanoitte jollekulle rakastavanne häntä.
Kolmetoista. Kahdeksantoista.
Minä olin 32.
Milloin sydämenne särkyi ensimmäistä kertaa?
Kolmetoista. Kuusitoista.
Minä olin 33.
Eli ensimmäinen nainen, jota sanoin rakastavani -
myös särki sydämeni.
Ja hiton isosti särkikin!
Se oli kymmenisen vuotta sitten.
Kate oli niitä naisia, jota en olisi -
ikinä uskonut saavani. Hän oli kaunis ja hauska.
Ja fiksu.
Hän oli niitä tyttöjä, joihin aina ihastuin lukiossa.
Mutta he olivat vain ystäviä.
En tiedä, onko sellainen tuttua -
komediaesityksissä käyville.
Tiedätte, ollaan ystäviä,
toinen tykkää toisesta.
Ja jännite kasvaa, kunnes joku sanoo:
"Jocelyn, voidaanko jutella tänään?"
"Veljet, tämä päättyy hyvin."
Sitten bileissä sanoin kännissä:
"Jocelyn, kuten sanoin tänään,
halusin tilaisuuden puhua kanssasi -
ja kertoa, että vaalin ystävyyttämme.
Haluan sinun myös tietävän, kuinka usein runkkaan sinua ajatellen."
Hän vastasi: "Nicky, onpa suloista.
Mutta parempi olla vain ystäviä."
"Tuota toivoinkin vastaukseksi."
Sitten hän meni ulos -
runkkaamaan monta aivotärähdystä saanutta -
haavipallon pelaajaa.
Minun bileissäni!
Että joo.
Mutta 32-vuotiaana tapasin Katen.
Olimme rakastuneita. Puhuimme yhteen muuttamisesta.
Keskusteluja, joita käydään, kun on sen oman ihmisen kanssa.
Tyyliin "Jos meillä edes olisi lapsi…" Tiedättehän.
"Minkä nimen antaisimme sille?"
Vastasin: "Kilometri.
Kilometri Kroll. Se on vahva nimi."
Koska olen iso Miles Davisin fani.
Mutta fanitan vieläkin enemmän metrijärjestelmää.
Seurustelimme siis vakavasti.
Hän sai keikan New Yorkiin,
ja meidät oli kutsuttu häihin. Lensin häihin -
ja viettämään romanttista viikonloppua yhdessä.
Menimme häihin.
Oletteko olleet häissä kumppanin kanssa -
ja ajatelleet: "Näinkö me haluaisimme…?
Söpö sormuksenkantajatyttö,
mutta meillä sen tekisi valkosmokkinen mäyräkoira."
Katsoin vihkivaloja ja porasin täysiä.
Vilkaisin Kateen. Hän itki paljon vähemmän.
Häiden jälkeen menimme kotiin,
ja hän halusi keskustella.
"Tulevaisuudestako?"
"Tavallaan", hän vastasi.
"Mikä on?" -"Meidän pitäisi erota."
"Mitä? Meillä menee upeasti."
"Ei, Nick. Olemme puhuneet tästä."
Johon minä, että emmekä ole.
Ja hän sanoi: "No, olen puhunut ystävilleni.
Kun tulee jätetyksi,
tajuaa saavansa viimeisenä tietää -
eron olevan edessä.
Tällä henkilöllä on kohderymä,
ryhmäkurssimateriaali,
ja nyt hän haluaa esitellä havaintonsa:
et ole paskankaan arvoinen!
Ehdotin keskustelua. "Nick, olen jo sanonut,
etten halua ikinä naimisiin."
Minä siihen: "Ei meidän tarvitsekaan!
Voimme vain olla yhdessä.
Antaa muiden ihmetellä, mistä kiikastaa.
'Eivätkö he halua vakuutusta?'"
Aloin anella.
Sehän ei tepsinyt,
sillä yksi syy eroon oli se,
etten ole tarpeeksi miehekäs.
Hän halusi hihatatuointikundin, joka osaa ajaa käsivaihteista -
ja moottoripyörää.
Minusta ei tule koskaan moottoripyörällä ajavaa.
Jos ajaisin, olisin jengin hännillä.
"Voi ei, en ehdi valoista!
Joudun eroon kamuista.
Halusin niin jyristää naapuruston läpi -
ja pilata ihmisten päivän."
Aneluni ei siis tehonnut.
Mutta vonkasin edelleen syytä.
Hän vastusteli: "Nick, sillä ei ole… Hyvä on!
En vain tunne vetovoimaa sinua kohtaan."
Olin ihan…
"Selvä, hyvä on.
Tosi siistiä.
Kiva kuulla.
Tosi kiva."
Miten olisi -
mikä tahansa toinen syy eroon?
Hän olisi voinut sanoa -
haluavansa eroa, koska on Al-Qaidassa.
"Ymmärrän. Siihen menee aikaa. Tee kuten parhaaksi näet."
"En tunne vetovoimaa sinuun" musersi minut.
Joskus kolmen aikaan aamulla -
hän sanoi haluavansa nukkumaan.
Pakkasin kamani,
suutelin häntä viimeisen kerran ja nuuhkin häntä kuin psykopaatti.
Lähdin hänen asunnostaan.
Menin käytävään pikku rullalaukkuni kanssa -
kuin Diili-ohjelman erotettu kilpailija.
Menin kadulle. New York City aamukolmelta.
Olin menettänyt elämäni rakkauden -
eikä minulla ollut yösijaa.
Aloin vollottaa. Joo.
Olen pillittäjä. Itken,
mutta itken iloisista asioista.
Itken, kun pidän maljapuheita.
Kate ei pitänyt siitä minussa.
"Miten olisi pikainen malja?"
"Ajaisitpa saatanan prätkää!"
Vastasin, etten voi. Vaikka käyttäisin kypärää,
en voi luottaa muihin kuskeihin.
Itken katsoessani rautatavarakaupan mainoksia.
Tiedättehän mainokset, joissa isä ostaa tarvikkeet -
koripallokoria varten.
Kuten puutavaran ja perunamuussia.
Kaikki lisukkeet.
Sitten hän kasaa sen pihatielle -
ja opettaa kymmenvuotiaalleen vapaaheiton.
Kymmenen vuotta myöhemmin poika pelaa -
kansallisella mestaruustasolla -
ja käyttää tuotemerkitöntä pelipaitaa,
jossa lukee "osavaltio".
Ja vastapuoli on "Collegen yliopisto".
Hän saa vapaaheiton. Peliaikaa on sekunti jäljellä.
Hän heittää vapaaheiton. Yleisö villiintyy.
Hän katsoo isäänsä.
"Kiitos, kun teit koripallotelineen.
Ja kiitos, kun ostit sen Lowesta."
Ja isä katsoo poikaa.
"Rakastan sinua -
ja Lowessa shoppaamista.
Ja rakastan tätä miestä."
Hän on iäkkäämmän mustan miehen kanssa.
"Jestas, katso tätä modernia amerikkalaista perhettä!"
Se saa minut itkemään.
Jätetyksi tuleminen iski rajusti.
"En tunne vetovoimaa sinua kohtaan."
Kun Kate sanoi sen minulle,
koin sen oikeudenmukaiseksi.
Olen helvetin gargoili.
Kuka katsoo peiliin ja on tyytyväinen näkemäänsä?
Yleensä vain yksi tyyppi -
ja Lizzo.
Tajuan Lizzon. Hän soittaa huilua. Se on seksikästä ja siistiä.
Mutta kuka on se kundi?
Kuin aurinko häikäisisi aina heidän silmiään.
Aina hiplaamassa rintaansa.
Millainen hänen aamunsa on?
Katsooko hän peiliin todeten:
"Nappiin meni.
Selvä, aloitetaanpa päivä, Jake."
Minun aamuni eivät ole sellaisia.
Teen kaikkeni ollakseni puoleensavetävä.
Tänään haluan näyttää Sopranos-sarjan Christopherin ystävältä.
"Hei, Chris. Puhutko puolestani Tony-sedällesi?"
Teen kaiken voitavani. Ja kun katson peiliin,
kuulen brittiöykkärin äänen.
Se kuulostaa tältä:
"Katso itseäsi, saatanan läski iguana."
Ääni kuuluu ehkä brittiläiselle toimintasankari Jason Stathamille.
"Miksi olet niin punainen, kun tulet suihkusta?"
"Minulla on ekseema." "Niin, sinullahan on ekseema.
Ja mikä saa sen ärtymään?"
"Maitotuotteet."
"Taidat yhä syödä paljon jäätelöä."
"Joo." -"Ja pähkinöitä?"
"Niin, cashewpähkinöitä."
"Niin, et saisi."
"Mitä aiot tehdä asialle?"
"Pitää vissiin mennä…" -"Farmaseutilleko?"
"Me kutsumme sitä apteekiksi." -"Niin varmaan."
"Ostat apteekista hajustamatonta kosteusvoidetta -
ja jättipakkauksen lasten melatoniinia."
"Se tavallinen…"
"Niin, olet tokkurainen aamuisin, kun otat sitä tavallista.
Ja kun poistut apteekista, mikä jäi?"
"Unohdin ekseema…"
"Niin, unohdit ekseemavoiteesi!
Painupa ulos täältä,
senkin läski, unohteleva, amfibinen, punainen, ihottumainen,
säälittävä, mitätön pieruperse!"
Katson peiliin.
"Aloitetaan päivä."
On vaikeaa aloittaa päivä.
Nyt ja yleensä.
Se on helpompaa,
kun ajattelen herätessäni, että ehkä opin jotain uutta.
Se on aina innoittavaa.
Opin juuri… Tämä on hullua.
Hiljaa, kaikki.
Hullu juttu.
Tiesittekö… Olkaa hiljaa.
Tiesittekö, että kun pierettää,
perskannikkaa sivuun vetäessä -
pieru on äänetön?
Kaikki naiset tiesivät.
Se muuttaa kaiken.
Mikä muu saisi aikaan pieruäänen -
kuin pikku pakaroitteni väriseminen edestakaisin?
Trumpetistinko luulin siellä olevan?
Joku pikku Miles Davis,
Pekka Pierunen. Mitä oikein luulin?
Bileissä voi olla kaksi tuntia kauemmin.
Ihan tosi. Mennä bileisiin: "Tulen kohta. Käyn vain…"
Ja sitten pitää juosta yrittäen häivyttää pierun jäljet.
"En tiedä, mikä haisee.
Ehkä joku tekee munakokkelia.
Kuoliko hiiri seinien väliin?
En kuullut mitään."
Emme halua myöntää,
että pierettää tai on mahavaivoja.
Kukaan ei julista: "Minulla on ripuli" -
vaan: "Mahani ei ole oikein kunnossa.
On jotain mahavaivoja."
"Kamu, sinulla on ripuli."
Ei sellaista myönnetä.
Ja sitten se iskee yllättäen.
Olin aamiaiskokouksessa. Join kaksi kuppia kahvia -
ja hedelmäsmoothien.
Pyysin anteeksi ja poistuin -
herrasmiesten seurasta. "Anteeksi."
Menin autooni. Kymmenen minuutin ajomatka kotiin.
Aloin ajaa.
Yhtäkkiä käsivarren karvat nousivat pystyyn.
Sain väristyksiä.
Tein ajaessa persus-Lamazea.
Pääsin talolleni. En ollut vielä pysäköinyt.
"En ehdi kotiin asti! Vai ehdinkö?"
Ja Statham sanoi: "Et."
Sanoin itsekseni: "Älä tee minua täksi!
En halua olla tällainen!"
Ja sitten… New Orleansissa -
juuri ennen vallien murtumista -
päätettiin laskea vettä -
vallien läpi kaupungin pelastamiseksi.
Päästin pikkukonvehdin kokoisen tuhnun läpi.
"Riittikö se?"
Statham vaati: "Ei, haluan kaiken."
Anelin: "Älä tee minusta tällaista!"
Ja sitten kalsarini täyttyivät -
matkatyynyn kokoisesta naudanrintapalasta.
Miettikää sitä, kun syötte grilliruokaa.
Joko riitti? Statham totesi: "Joo, riitti."
En ollut pysäköinyt.
Puristin rattia.
Jalkani vapisivat kuin löytökoiralla.
Nousin vihdoin autostani ja vaapuin sisälle -
kuin Charlie Chaplin.
Menin ylös. Poltin vaatteeni. Kävin suihkussa.
Ja otin neljän tunnin häpeänokoset.
Heräsin, hyppäsin koneeseen ja tulin Washington D.C:hen.
Ovatko käsivartenne karvat koholla?
Kaikki on totta lukuun ottamatta viimeistä osa.
Paskoin täysin housuni Priuksessa.
Mutta viimeinen osa…
Tämä tapahtui yhdeksän vuotta sitten.
Vuosi sen jälkeen, kun Kate oli jättänyt minut.
Nainen, joka sanoi, ettei avioituisi koskaan,
on nyt kihloissa toisen miehen kanssa.
Ja minä istuin löysät housuissa ihmetellen, miksi hän jätti minut.
Vitut.
Tunsin itseni lapseksi.
Mutta olen aina tuntenut niin,
sillä olen perheeni kuopus, perheen vauva.
Joo.
"Nick on vauva."
"Ei, Nick. Olet 44.
Etkä ole koskaan ostanut lahjaa kenellekään perheessä."
Onko selvä?
Uskon päätyneeni esiintyjäksi syntymäjärjestyksen takia.
Koska olen kuopus.
Ketkä ovat perheen esikoisia?
Joo.
Viittaatte kuin kiltit tytöt ja pojat.
Joo.
"Kyllä, kannan syntymäoikeuteni painolastia."
Olette kuin Vin Diesel.
Luulette olevanne elokuvan tähtiä.
Ja yhtäkkiä näyttelijöitä tulee lisää,
"En tiennytkään, että tulee muita näyttelijöitä."
On vaikeaa olla esikoinen.
On oltava uranuurtaja,
hiffattava kaikki omillaan.
Ja pitää huolehtia sisaruksista.
Veljeni opetti itsensä ajamaan käsivaihteista.
Kun minä täytin 16, hän yritti opettaa minua.
Koin sen vaikeaksi.
En pystynyt hurmaamaan kytkintä.
"Heippa. Lähdenpä tästä."
Veljeni näytti minulle jokaisen vaikutusvaltaisen elokuvan.
Kymmenvuotiaana olin nähnyt kaikki Mel Brooksin elokuvat.
Hän näytti myös Manaajan, kun olin viisivuotias.
Aina kun näen tytön, jonka pää kääntyy 360 astetta,
se laukaisee muistoja.
Onko yleisössä kuopuksia?
"Kaikki haluavat puhua minulle!
Olen oikullinen!
Olen hylännyt kolme koiraa vanhempieni kotiin."
Ja keskimmäinen lapsi… Ketään ei kiinnosta.
Suu kiinni. Ei kiinnosta.
Tiesitte sen, eikö niin?
Kumppaninne sanoo:
"Perheesi on seko." Vastaatte: "Tiedän!
Siksi me olemme tiimi, vai mitä?"
Onko joukossa ainoita lapsia?
Tulitteko vanhempienne kanssa?
"Vanhempani ovat ystäviäni.
Ja ystäväni ovat perhettäni."
Onko kellään vanha isä?
Vanhako isäsi oli, kun synnyit?
En tiedä. Hän on nyt lähes kuusikymmentä.
Vanhako olet nyt?
21.
Olet 21. Hän oli siis vähän yli 40?
Nuori vanhempi itse asiassa.
Se on hyvä ikä saada lapsia.
Se tietää sitä, että hän oli valmis.
Hassua. "Tapasimme vihdoin Calebin isän.
Hän on 103-vuotias."
Joku tyyppi tulee sisään. "Tulin hakemaan poikaani Calebia.
Minulla on True Religion -farkut.
Minulla ei ole pyllyä."
Kun vanhat äijät ovat vanhoja, heidän takamuksensa katoaa.
"Kakkaan selkäni alaosasta."
Olen nuorin neljästä.
Kaikilla sisaruksillani on neljä lasta,
eli heitä on yhteensä 12.
Olen aina ollut Nick-setä.
Tyyliin: "Nick-sedälläkin on ekseema."
"Totta, veikka. Nick-sedällä on ekseema."
Hän laittaa 'solmiin' erityisrasvaa,
jotteivät ne näytä noidan mulkuilta."
Käytän oikeasti steroidivoi…
Olen sen tason miehiä.
Kysymykseen olenko käyttänyt steroideja,
vastaan, että olen.
"Iholle. Sen nimi on clobetasol. Tiedätkö sen?
Minun pitäisi rasvata itseni yltä päältä suihkun jälkeen.
Olen liukas, miltei kuin hylje.
Onko sinulla hauskaa näillä treffeillä?"
Kuopuksena sitä yrittää aina pysyä muiden perässä,
Vertaa itseään sisaruksiin,
haluaa vaikuttaa vanhemmalta.
Siksi aloin tupakoida aika nuorena.
Pidin siitä. Olin siinä niin hyvä.
Osasin puhaltaa renkaita. Tein kaikkea siistiä savukkeilla.
Osasin puhaltaa renkaita.
Halusin lopettaa, mutten pystynyt.
Tupakointi oli seksikästä. Tunsin itseni Jakeksi.
Ymmärrättekö?
Olin tälleen…
"En ole paskiainen. Olen vain ujo."
En ollut koskaan sellainen. Olin aina: "Pidän sinusta!
Ei mitään peliä!
Tanssitaan, nauretaan, vanhempasi pitävät minua hurmaavana."
"Uskon, että jos naisin ystävääsi, se lähentäisi meitä."
"En katso enää koskaan toista tyttöä. Puhkaisen silmämunani puolestasi!"
"En päässyt äitisi hautajaisiin.
Incubus tuli keikalle stadiin."
Päätin lopettaa tupakoinnin. Oli heikko olo.
Yritin lopettaa kertaheitolla,
mutta se haihtui savuna ilmaan.
Olen tuhma sanaleikkipoju.
Kokeilin sähkötupakkaa, mutta se on noloa.
Vapettajat näyttävät noloilta vapettaessaan.
Se näyttää tältä.
"Näemme kun imet tuota pikku robottimunaa."
Kuin he olisivat unohtaneet -
puhaltaa ulos jättisavupilven.
Tähän tapaan…
"Vau! Onko tuo kundi, jolla on tatuointi niskassa -
vai hasselpähkinää syöksevä lohikäärme?
Halusin lopettaa epätoivoisesti, mutten pystynyt siihen.
Lopulta menin hypnotisoijan luokse.
Haistakaa paska, kaikki.
Onko selvä?
Menin oudon miehen autotalliin Malibussa.
Tiedättehän rantakaupungin miehet,
jotka ovat ruskettuneet kauniin koripallon värisiksi?
Hänellä oli upea, kaunis tupee.
Menin hänen outoon hamstraajan autotalliinsa Malibussa.
Siellä oli vanhoja People-lehtiä -
ja auringon haalistama artikkeli Katherine Heiglista.
Joko tyyppi oli auttanut Katherine Heigliä lopettamaan tupakoinnin,
tai hän oli murhannut Heiglin.
En tiedä, mitä tapahtui. Istuuduin outoon nojatuoliin,
ja hän kysyi retorisia kysymyksiä.
"Nick, antaisitko taaperolle aseen?"
"En tunne häntä.
Onko hänestä tehty taustaselvitys?"
Sitten hän hypnotisoi minut.
En tiedä, mitä hän sanoi tai teki minulle.
Tiedän vain, että heräsin tunnin kuluttua hänen likaisessa autotallissaan.
Kävelin ulos huoneesta,
enkä ole tupakoinut sen jälkeen.
Kiitos.
Mutta aina taaperon nähdessäni annan sille aseen.
Sain hypnoosia tupakoimiseen, kun olin vähän yli 30.
Ja uudelleen neljissäkympissä -
paljon siistimmän syyn vuoksi.
Minut hypnotisoitiin, koska olen koukussa välipaloihin.
Pidän välipaloista!
Naposteltavaa.
Pidän välipaloista niin paljon, että haluan -
syödä suolaa ja etikkaa.
Suun takaosassa.
Haluan kirpeitä karkkeja, keksejä, maapähkinävoisuolarinkeleitä.
Haluan karkkia! Suklaapatukoita.
Ainoa yrityskytkökseni on Take 5 -patukkaan.
Ymmärrättekö, mitä se merkitsee?
Sitä, että Take 5 -suklaapatukka -
on ainoa yritys,
joka on täysin linjassa arvojeni kanssa.
Minun arvojani ovat -
maapähkinät, maapähkinävoi, suklaa, karamelli ja suolakeksirinkelit. Mitä?
Rapeaa, suolaista, pussattavaa, möhjöistä.
"Älä maksa rahassa. Maksa Take 5 -patukoina."
Kävelen keittiööni, avaan kaapin -
ja välipalahimo iskee. Haluan puputettavaa.
Päätin, että sen oli loputtava. Tuntui, etten hallinnut sitä.
Minulla on lapsen tahdonvoima,
mutta aikuisen rahoitusvarat.
Siksi päätin mennä taas hypnotisoitavaksi.
En voinut mennä Heiglin murhaajan luokse.
Kuulin Danica-nimisestä naisesta.
Danica ja minä puhuimme puhelimessa.
Sitten hän hypnotisoi minut.
Hän äänitti hypnoosisession, lähetti sen minulle,
ja kuuntelen sitä iltaisin nukkumaan mennessäni.
Me kaikki teemme vain parhaamme.
Onko selvä?
"No niin, Nick. Hypnotisoin sinut.
Lasken kymmenestä alaspäin. Kolme, kaksi, yksi.
Olet nyt syvässä unessa.
Nick, katsot televisiota.
Uutistenlukija ruudulla sanoo:
'Nick! Lopeta välipalojen syönti!'
Rikollisten nukkuva solu -
käy jauhon ja sokerin -
täyttämissä tehtaissa,
ja rikolliset vaihtavat ne rouskuviin rotanhäntiin -
ja jauhettuihin torakansiipiin.
Ja nallekarkeissa -
on tahmaista toukkamönjää."
Tiedoksi niille, jotka säälivät minua, kun erosimme Katen kanssa.
En nuku yksin.
Keitän itselleni kupin teetä,
syön puolikkaan lasten melatoniinin,
kuuntelen Danican -
äärimmäisen häiriintyneen iltasadun.
Kuinka moni teistä uskoo siihen satuun?
Kolmeko? Selvä.
Siinä tapauksessa haluaisin soittaa teille jotain.
Mitä luulette, että tänään tapahtuu?
Saatte aidon, haavoittuvaisen Nicky K:n.
No niin, Beth. Soitahan.
Mitä siitä, jos jauhoissa oli rouskuvia rotanhäntiä?
Mitä siitä, jos jauhoihin ja sokeriin oli jauhettu torakansiipiä?
He eivät välittäneet.
Tietenkin he tiesivät, että etanat -
jauhettaisiin sokerin sekaan,
mutta siinä olisi nestettä.
Nallekarkit olisivat kivan tahmeaa etanamönjää.
Kuten sanoin, me kaikki teemme parhaamme.
No niin.
Joo, vähän vettä.
Niin.
Pidän välipaloistani. Olen napostelijapoju.
Jake on paneskelumiehiä, minä enemmän napostelijapoju.
Pidän kyllä hedelmistä ja vihanneksista.
Brysselinkaali on tämänhetkinen lempivihannekseni.
Se on elämäni suurimman täyskäännöksen tehnyt vihannes.
Pienenä brysselinkaalit keitettiin.
Äitini kehotti syömään niitä.
"Haluatko, että syön pierusalaatin -
peittämän pallon?
Hän pyysi syömään yhden.
Ehdotin äidille, että hän söisi yhden kullin.
Olin ilkeä äidilleni.
Miksi olemme niin ilkeitä äideillemme?
Miksi olen yhä häijy äidilleni?
Ette koe olevanne ilkeitä. Rakastatte äitiänne.
Tässä on vaikutelmani teistä kaikista,
kun äitinne soittaa.
"Vittu."
Siinä se. Täydellinen imitaatio.
Olen lyhytpinnaisin oman äitini kanssa.
Kun äitini sanoo:
"Lähetän sinulle artikkelin -
L.A:n art deco -suuntauksesta."
"Miksi, äiti?"
Tiedät, että art deco on vähiten pitämäni arkkitehtuurisuuntaus!"
Isät taas pääsevät pälkähästä.
Muistan, kun isäni soitti:
"Hei. Halusin tulla tänään pesismatsiisi, mutten tullut."
"Ei se mitään, iskä."
Jos äiti sanoo: "Hyvännäköinen takki",
reaktioni on: "Entä muut rotsini, äiti?
Mitä vikaa niissä on, häh?
Inhoan rakkauttasi."
Äideissä on se vika,
että he ovat korvaamattomia.
Kuin Vin Diesel Hurjapäät-elokuvissa.
Ette ehkä tienneet, mutta ne kertovat perheestä.
Äidit ovat kuten Vin Diesel.
"Uh, inhoan tätä kundia,
mutten pärjää ilman häntä."
Äitien valtadynamiikka on epätasapainossa.
Luulen sen johtuvan siitä,
että kirjaimellisesti kasvamme heidän sisällään.
Ja imemme heistä elämän.
"Anna kaikki ravinteesi.
Hiuksesi eivät tule koskaan olemaan enää kuin ennen."
Ja sitten me vain liu'umme heidän vaginastaan ikään kuin -
haistatellen paskat.
Olen yrittänyt keksiä,
miksi olemme niin ilkeitä äideillemme.
Luulen keksineeni syyn.
Syynä lienee se,
että äidit ovat hemmetin ärsyttäviä.
Kiitos.
Se on TED Talk -puheeni äideistä.
Ehkä yleisössä joku äiti miettii:
"Mikä vitsi. En pidä tästä vitsistä.
En pidä tästä." Kysyisin teiltä.
Haluan kutsua teidät mukaan vitsiin.
Ajatelkaa äitiänne hetken ajan.
Ja miten vitun ärsyttävä hän on.
Sitten tajuatte sen.
Ajattelen äitiäni -
ja miten paljon hänen äitinsä ärsytti häntä.
Isoäitini oli mahtava mutta ankara.
Muistan yhden kiitospäivän vierailun.
Minulla oli uusi villapaita. Hän kosketti mahaani:
"Nick, näytät hyvin vauraalta."
Reaktioni oli: "Vine, mummi irvailee!"
Statham miettii: "Olisinpa keksinyt tuon."
Hän oli vahva nainen.
Hän selvisi suuresta lamakaudesta.
Hän menetti perheensä keskitysleirillä.
"Olen pahoillani, että koit Georgetowninvalikoivaksi."
Kuulkaa äidit, juttu on näin.
Ette osaa pelata.
Se on ongelmanne.
Vastaatte ensimmäiseen soittoon.
Esittäkää vähän coolimpaa.
Vastaako äitinne ennen kuin puhelin edes soi?
"Uh, taskupuhelu, anteeksi. Unohda. Täytyy mennä."
Isät osaavat sen paremmin. Kuten kun soitan isälleni,
en kuule hänestä kolmeen viikkoon.
Sitten tulee viesti keskiyöllä:
"Oletko hereillä?"
Vastaan: "Sinulle olen, isä."
Olen terapiassa.
Joo.
Yksi hyödyllisimpiä terapiassa oppimiani asioita -
on se, ettei voi rakastua ennen kuin osaa rakastaa itseään.
Ja siihen menee kauan.
Tapasin vihdoinkin naisen. Hänen nimensä on Lily.
Deittailimme, meillä synkkasi ja rakastuimme.
Menimme romanttiselle lomalle Italiaan.
Menimme Bolognaan, joka on makkara italiaksi.
Meillä oli mahtavaa, mutta halusin -
pistää paremmaksi. Miten?
Vuokrataan auto ja ajellaan -
Italian maaseudun läpi.
"Kiva."
Menimme Bolognan Hertziin.
Se tarkoittaa italiaksi: "Lertsaani sattuu."
Ette näe minua tuolin takaa.
Menimme Hertziin Bolognassa.
Pakkasimme auton.
Ja…
Se on manuaaliauto.
Sanoin: "Kulta, yksi siisti juttu minusta.
En aja käsivaihteista."
"Selvä, ei hätää. Kerron autonvuokraustyypille."
Hän haki vuokrauskundin paikalle.
"Hei, ei ole…
Öh, automatico Bolognassa.
Ei ole automatico Bolognassa."
Selvä. Hän kysyi:
"Eikö sinulla ole keppiä?"
"On. En vain osaa käyttää sitä."
Hän sanoi, että hänellä välähti.
Hänellä oli idea.
"Palkkaa kuski. Hän istuu etupenkillä -
tyttöystävän kanssa.
Sinä takapenkillä. Automatico, eh?
Senkin aisankannattaja.
Yliherkkä aisankannattaja."
"Haista paska, äijä. Osaan kyllä."
Katsoin tyttöystävääni.
"Kulta, ole kärsivällinen. Kyllä tämä tästä hoituu."
Hän vastasi, "Selvä."
En tiedä, oletteko koskaan ajaneet käsivaihteista autoa.
On kolme poljinta -
mukaan lukien kytkin.
Olen miehinen kundi.
Tiedän kyllä, mikä kytkin on.
Se painetaan pohjaan.
Hellitin kytkimestä.
Painoin toista poljinta.
Laitoin ykköstä silmään.
Auto on jumissa.
En saa sitä liikkeelle.
Kuin Vincent D'Onofrio Miehet mustissa -elokuvassa.
"Anna sokeria!"
Kymmenen minuutin matka kesti tunti 45 minuuttia.
Kaupungin ulkopuolella olimme avoimella tiellä.
Oli niin kaunista.
Aurinko oli laskemassa.
Ja yhtäkkiä -
karvat käsivarsissani nousevat pystyyn.
Voi ei.
Stathman totesi: "Oliko pakko ottaa santsikuppi cappuccinoa?
Ripuli iskee hurjapäänä.
Toivottavasti sinulla on Transporter-kyyti."
"Luetteletko kaikki elokuvasi?"
Hän vastasi: "Megalodon".
"Kultsi, on päästävä -
gassatoriaan ja sassiin."
"Hyvä on."
"Tämä perhostoukka haluaa perhoseksi."
Pääsimme bensa-asemalle.
Piti vaihtaa pienemmälle vaihteelle.
En saanut vaihdetta paikoilleen. Olimme viiden metrin päässä asemasta.
Voi luoja.
Tyttöystäväni kysyi, olinko kunnossa.
"Joo, vähän mahavaivoja vain."
Hän sanoi: "Kulta, ei haittaa, jos sinulla on ripuli.
Voit kertoa minulle, sillä rakastan sinua."
Katsoin häntä.
Ja paskoin housuihini.
Joo.
Silloin tiesin, että hän oli se oikea!
Se oli vuoden 2019 lopulla,
ja muutimme yhteen sen jälkeen.
Hän muutti luokseni Los Angelesiin vuoden 2020 alussa.
Muistatteko -
maaliskuun 2020?
Eristys alkoi, ja nyt asuimme yhdessä.
Tiesin, että halusin naida hänet,
viettää loppuelämäni -
ja aloittaa perheen.
Mutta jo ennen koronaa -
kaikki tuntui epävarmalta.
Kaikki tuntui oudolta, ja sitten korona iski.
Pohdin, halusinko lapsia -
tähän maailmaan kaiken keskelle.
Minua pelotti.
Lapsen kanssa on hankalaa, vaikka kaikki sujuisikin hyvin.
Sisaruksillani ja ystävilläni on lapsia.
Ei ole mitään vaikeampaa kuin saada nelivuotias syömään.
Oletteko ruokkineet taaperoa?
"Tässä juustomakaronia." -"En halua sitä."
"Mitä sitten haluat?" -"Pizzaa."
Annat hänelle pizzaa. "Mitä tuo vihreä on?"
"Se on vain basilikaa."
"En halua basilikaa!"
"Se on vain koriste." -"Mikä on koriste?
Se kuulostaa pahemmalta!"
"Hyvä on. On aika mennä nukkumaan."
Viet lapsen ylös ja harjaat hampaat.
"En tykkää tästä hammastahnasta.
Se on mausteista."
"Mitä? Sehän on hiton minttua."
"En tykkää mausteisesta hammastahnasta."
"Sinun pitää oppia uusia adjektiiveja."
"En tykkää tästä kuplivasta vedestä. Se on mausteista."
"Se on Pellegrinoa.
Se maksaa kahdeksan dollaria.
Kinusit sitä.
Ja sitten kinusit saada pidellä kännykkääni sottaisilla keksisormillasi -
katsoaksesi YouTube-videota, jossa valkoinen ruotsalaisnationalisti -
pelaa Mario Kartia."
"Miksi olet niin ilkeä minulle?"
"En ole. Olet väsynyt."
"En ole väsynyt."
"Miksi sitten hankaat silmiäsi?" "Koska ne ovat mausteiset."
"On kylvyn aika."
"En halua kylpyyn."
Jotenkin lapset saavat - olkapäänsä sijoiltaan.
Sitten lapsi menee kylpyyn,
tulee alas, hiuksissa sivujakaus.
Hän sanoo hyvää yötä pikku pyjamassaan -
vilkuttaen…
Kuin joku olohuoneen presidentti.
En siis ollut varma lapsista.
Kaksi kuukautta pandemiaa.
Oli äitienpäivä, 10. toukokuuta.
Olimme olleet eristyksissä.
Tyttöystäväni halusi päästävä ulos.
"Tulen hulluksi täällä."
"Selvä. Mennään patikoimaan."
Menimme Topangaan, kauniiseen osaan Los Angelesia.
Teimme hienon patikkaretken.
Taivas oli sininen, pikkuisia Simpsonit-sarjan pilviä oli kaikkialla.
Ja villikukat kukkivat.
Tiedättehän, miten kävelyllä -
kuulee keskustelunpätkiä ihmisiä ohittaessa?
Vaikka että "Se kryptotyyppi -
tappoi itsensä." Siis mitä?
Se oli siis hieno päivä.
Tulimme kotiin, ja olin hyvällä tuulella.
Katsoin Lilyyn. Mitä nyt?
Hän sanoi: "En halua olla niitä naisia,
mutta haluan keskustella aikataulustamme.
Menemmekö naimisiin, hankimmeko lapsia?"
Sanoin: "Teen sinusta äidin nyt heti!"
Ja niin tein.
Kiitos.
Itse asiassa 42 on hyvä ikä saada lapsi.
Se on fiksuin ikä saada lapsi.
Aloimme suunnitella kaikkea.
Menimme salaa naimisiin.
Jos joku täällä harkitsee naimisiinmenoa,
suosittelen avioitumista salaa. Joo.
Huonona puolena on se, ettei suku ole paikalla,
mutta hyvänä puolena on se, ettei perhe ole paikalla.
Menimme naimisiin Big Surissa kalliolla, vain me kaksi.
Se oli kaunista.
Tai no, me kaksi ja vihkijämme,
joka oli merilokki.
Majesteettinen merilokki.
Hän sanoi kauniita…
Yhtä asiaa en unohda.
Hän sanoi:
"Säästäkää tämä ilta.
Sinnitelkää aamunkoittoon,
sillä huomenna olemme mennyttä."
En halua kerskua,
mutta Seagull Eye Cherry vihki meidät.
Se on vitsi ihan tietyille ihmisille.
Vihkimisen jälkeen -
menimme Redwoodiin tekemään juutalaisjuttuja.
Minulla ei ollut lasia, joten käärin männynkävyn paperiliinaan -
ja poljin sen päälle.
Kolme oravaa hihkui: "Mazel tov."
Ne olivat hippioravia, jotka olivat muuttaneet alueelle -
60-luvun alussa ja jääneet.
Niistä tuli ajan myötä oudon uskonnollisia.
Muutimme uuteen taloon, teimme pesän -
ja laitoimme lastenhuoneen valmiiksi.
Sitten oli synnytyksen aika.
Se oli meidän yhteinen juttumme.
Tasapuolisesti.
Lily oli vastuussa synnytyksestä,
minä välipaloista.
Hengailimme sairaalassa.
"Hengailimme." Se oli tosi intensiivistä.
Olimme siellä jonkin aikaa,
ja synnytys oli lähempänä, kunnes yhtäkkiä -
vaimoni oli ponnistustilassa.
Ilmapiiri huoneessa muuttui.
Hoitaja, jota en ollut nähnyt aiemmin,
hipsi tennistossuissaan kuin tyhjästä.
"Lily. Pystyt siihen. Anna mennä!
Pystyt tähän, tyttö!"
Minä istuin. Ja seisoin.
Pidin vaimoani jalasta -
hänen synnyttäessä poikaamme.
Ja se on -
hämmästyttävin koskaan näkemäni asia.
Elämän alkaminen.
Kuulostaa Pro life -liikkeeltä,
mutta se on enemmän äidin kannustamista.
En ole eläissäni nähnyt mahtavampaa.
Kun näkee naisen synnyttävän,
tajuaa, miksi äidit vastaavat ensimmäisellä pirahduksella.
Kun lähdet täältä tänään, jos äitisi elää,
tekstaa hänelle, että hän on rakas.
Tai vielä parempi, soita hänelle.
Vielä parempi: soita kun olet menossa jonnekin,
niin pääset helpommin eroon.
Toimme poikamme kotiin.
Hän on niin vietävän söpö.
Luoja, miten suloinen hän on.
Hän on niin söpö. Hottis. Minulla on hottis poika.
Hän on pikkuinen, kalju ja symmetrinen.
Hän näyttää aika lailla Jason Stathamilta.
Ja meillä on mahtavaa. Sitä vain haluaa -
rutistaa uutta vauvaa.
"Luoja, anna vauva. Hän on niin söpö!"
Sitä haluaa viipaloida hänen poskensa ja levittää ne paahtoleivälle.
"Oi, hän on niin söpö." Hänellä on pehmeä kohta päälaessa.
Aukileet ovat heikkoja kohtia.
Ei kuten "Olen heikkona Neil Diamondiin".
Ei, vauvoilla on pehmeä kohta päälaella,
missä kalloluut eivät ole luutuneet.
Siinä on vain ihoa ja sitten aivot.
Pieni sykkiminen näkyy, ja se on niin hiton suloista.
Haluan tökkäistä pillin siihen -
ja imeä hänen söpöt aivonsa ulos.
Koska olen liberaalin juutalaismedian eliitin jäsen,
QAnon luulee, että teen jo niin.
Se siitä. Olen Nick Kroll.
Kiitos, Washington D.C.
Kiitos vaimolleni. Kiitos pojalleni.
Kiitos perheelleni.
Kiitos kun tulitte. Arvostan sitä todella.
Tämä on kuin…
Jos ikinä haluat nähdä,
miltä näytän stressaantuneena…
Yritän saada vaihteen päälle suojatiellä.
Tekstitys: Binnie Kirk