Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
‏- ניק קרול: ילד קטן גדול -
‏מה קורה, וושינגטון הבירה?
‏תודה לכולכם שבאתם.
‏שמעו, זו תקופה מטורפת עכשיו,
‏וכולנו עושים את המיטב, ואני רוצה שתדעו
‏שבארבע עד חמש וחצי שעות הבאות,
‏הכול יהיה בסדר, טוב?
‏תודה.
‏זה לא תמיד היה ככה.
‏אני זוכר שבכיתה ז'
‏הייתה מסיבת בנים בנות בפעם הראשונה.
‏זה תמיד היה מרגש מאוד.
‏זה היה מזמן, כשכולם עוד היו סטרייטים.
‏הייתי נרגש.
‏לבשתי את החולצה המכופתרת הסגולה שלי
‏ומכנסי חקי מגאפ ילדים,
‏עם גומי במותניים,
‏לילדים שאומרים, ‏"אני חייב לעשות קקי עכשיו."
‏התרגשתי מאוד, במיוחד לקראת המסיבה הזו,
‏כי הייתה ילדה אחת, ליזי,
‏שהייתי דלוק עליה במשך כל הילדות שלי.
‏היא ישבה לבדה וצפתה בטלוויזיה.
‏נכנסתי,
‏עם משפט פתיחה שהכנתי מראש ואמרתי,
‏"שמעת שהבת של גברת גולדמן ‏כנראה חולה בסרטן?"
‏חיזרתי באופן לוהט.
‏ובדיוק כשהיא הביטה לעברי,
‏ג'ני, הילדה שאירחה את המסיבה, ‏הגיעה מאחוריי
‏והפשיטה את מכנסיי.
‏מכנסי החקי מגאפ ילדים ‏עם הגומי במותניים, ירדו ברגע אחד.
‏מתחת למכנסיים, לבשתי תחתוני בוקסר ממשי,
‏כמו איש עסקים בחופשה בהונג קונג.
‏התחתונים גלשו למטה ברגע.
‏ליזי מתסכלת לעברי ומחליפה מבטים
‏עם הקשיו הקטן והקירח שלי.
‏היא מבועתת.
‏ג'ני, הילדה שהפשיטה את מכנסיי,
‏מזועזעת.
‏ואני הפכתי לקומיקאי.
‏תודה.
‏פרחתי בגיל מאוחר
‏ולכן פחדתי שיפשיטו את מכנסיי בגיל הזה.
‏גם הייתי בררן בנוגע לאוכל.
‏כשהייתי קטן אכלתי רק מקרוני עם גבינה.
‏ואני זוכר
‏שאימי בדקה אם יש דברים נוספים שארצה לאכול.
‏לפעמים היא ניסתה להוסיף משהו למנה,
‏כמו פטוצ'יני אלפרדו.
‏בפועל, זה שימש כרוטב לאוכל. זה…
‏פטוצ'יני אלפרדו, הפסטה הכי נוזלית.
‏יום אחד, זללתי קערה ענקית ‏של פטוצ'יני אלפרדו.
‏ארוחה נהדרת לפני חוג קרטה.
‏במיוחד לילד בן שש ‏עם רגישות ללקטוז שטרם אובחנה.
‏סיימתי לאכול את הפטוצ'יני אלפרדו.
‏נכנסתי למיניוואן. בלי להשתחצן,
‏הייתה לנו פלימות' וויאג'ר. ‏זה לא היה עניין רציני.
‏נכנסתי עמוק מאחורה. ‏אני מאחורה בצד ימין, בסדר?
‏אימי נתנה לי אפרסק לקינוח.
‏ואמרתי, "איכס, האפרסק הזה מיצי."
‏היא אמרה, "אז אל תאכל אותו." ‏אז לקחתי אותו
‏ותחבתי אותו במחזיק הכוסות.
‏כיסיתי אותו במפית ואמרתי, "אפרסק",
‏כי בנקודה ההיא בזמן היה לי ליקוי בדיבור.
‏הגענו לחוג הקרטה.
‏למדתי קרטה. הייתי ילד יהודי קטן
‏ולמדתי קרטה עם עשרה לוחמי אש ‏אירים קתולים בעיר שלי.
‏בבית ספר קתולי בעירי שנקרא תחיית המתים.
‏לא התקבלתי בברכה בביה"ס במהלך היום.
‏אבל חשבתי,
‏"בלעדיי, אין זכות קיום לשם של ביה"ס".
‏לכאורה, וושינגטון.
‏אז נכנסתי לשיעור קרטה.
‏אמרתי שלום לחבריי לאומנות הלחימה.
‏אתם יודעים, להראות להם כבוד רב.
‏אני לא יודע אם הייתה לכם הזכות ‏להשתתף בשיעור קרטה,
‏או אפילו יותר טוב, בתצוגת קרטה,
‏שזה טקס שמתקיים לעיתים, בו מפגינים
‏יכולת לבצע ריקוד טיקטוק מאוד בסיסי.
‏לעשות משהו כזה. או ככה.
‏אני לא יודע. מצטער, לא אעשה זאת.
‏והתקדמתי לאט מחגורה לבנה לחגורה צהובה
‏לחגורה שחורה.
‏אז אני לומד קרטה
‏ואני מבצע את כל הבעיטות והאגרופים.
‏ואני חושב לעצמי, "אני טוב.
‏"אני טוב בקרטה."
‏ופתאום שמעתי…
‏וחשבתי, "הפטוצ'יני אלפרדו."
‏אז יצאתי מהשיעור.
‏נפרדתי מאומני הלחימה.
‏ואני…
‏הלכתי למסדרון ועשיתי הליכה מהירה כזאת
‏שעושים במצב כזה. אתם יודעים.
‏וזה כיף לבלות במסדרון של בית ספר אחר.
‏רואים תמונה מעוררת השראה.
‏למשל, תמונה של ישו אומר, "הכול תלוי בך."
‏הגעתי לשירותים והתכוננתי לעשות מה שצריך.
‏קשרתי את מדי הגי.
‏שוב, אני לא יודע ‏אם אתם בקיאים באומניות הלחימה,
‏אבל גי זה כינוי למדי הקרטה.
‏היום המילה גי מתייחסת גם לחמאה מזוקקת.
‏לאלה מכם שמכירים את דיאטת הקטו,
‏או קפה בולטפרוף.
‏אני משלב קפה בולטפרוף בתזונה שלי, ‏כלומר, אני שם
‏המון חמאה מזוקקת בקפה.
‏בעוד חמש שנים כולם יגידו, ‏"זוכרים שהוורידים של כולם התפוצצו?"
‏כמו עם דיאטת אטקינס.
‏זוכרים שהבחור שהגה את דיאטת אטקינס
‏מת מהתקף לב?
‏או הבחור שהמציא את הסגוויי.
‏אתם יודעים איך הבחור שהמציא את הסגוויי מת?
‏הוא נפל מצוק עם הסגוויי…
‏אפרופו נפילה, נחזור לסיפור…
‏של מדי הגי…
‏אותם קשרתי אלף פעם,
‏כי לילדים אין תפיסה של זמן עתיד,
‏או השלכות.
‏אז אני מנסה לפתוח את הקשר
‏ואז אני מרסס על המדים…
‏עם קצף פטוצ'יני אלפרדו.
‏עכשיו אני צריך לחזור דרך מסדרון ביה"ס,
‏מדדה לאיטי.
‏כמו ג'ון ויין קטן. חזרתי לשיעור ואמרתי,
‏"ברכות, ידידיי."
‏לוחמי האש לא אמרו מילה.
‏אבל ברור שהם חזרו הביתה לנשותיהם ואמרו,
‏"קרול הקטן והמזורגג חרבן במדים."
‏מה שאני מנסה לומר,
‏זה שהגעתי לשיעור ההוא עם חגורה לבנה,
‏אבל חזרתי עם חגורה חומה.
‏תודה.
‏באמת פרחתי מאוחר. ‏לקח לי זמן ללמוד לעשות הרבה דברים.
‏למשל, הפעם הראשונה שאמרתי "אני אוהב אותך."
‏מישהו זוכר את הפעם הראשונה ‏שהוא אמר "אני אוהב אותך" למישהו?
‏ולא לבן משפחה, ‏או לצלחת מפוארת של עוף בפרמזן.
‏זוכרים? תצעקו את הגילאים
‏בהם אמרתם "אני אוהב אותך" בפעם הראשונה.
‏שלוש עשרה, שמונה עשרה.
‏אני הייתי בן 32.
‏מישהו זוכר מתי הייתה ‏הפעם הראשונה שליבו נשבר?
‏שלוש עשרה, שש עשרה.
‏אני הייתי בן 33.
‏כלומר, הבחורה הראשונה ‏שאמרתי לה, "אני אוהב אותך",
‏הייתה גם הראשונה ששברה את ליבי.
‏והיא פגעה בי קשות.
‏זה היה לפני עשר שנים. קראו לה קייט.
‏והיא הייתה מסוג הבחורות שתמיד חשבתי
‏שלעולם לא אוכל להשיג. ‏היא הייתה יפהפייה, מצחיקה
‏וחכמה.
‏היא הייתה מסוג הבחורות ‏שתמיד נדלקתי עליהן בתיכון,
‏אבל היינו רק ידידים.
‏אני לא יודע אם הדינמיקה הזו מוכרת לקהל
‏שבא לראות מופעי סטנד אפ.
‏אבל אתם מכירים את זה
‏שאתם ידידים ואחד מחבב את השני יותר
‏והמתח נבנה, עד שמישהו אומר,
‏"ג'וסלין, אני יכול לדבר איתך הלילה?"
‏בטח, יהיה לזה סוף טוב.
‏ואז אני הולך למסיבה, משתכר ואומר,
‏"ג'וסלין, כפי שאמרתי מוקדם יותר היום,
‏"רציתי הזדמנות לדבר איתך
‏"ולומר לך שאני מאוד מעריך את החברות שלנו,
‏"אבל אני גם צריך שתדעי ‏באיזו תדירות אני מאונן עלייך."
‏והיא אומרת, "ניקי, זה ממש חמוד,
‏"אבל אני חושבת שאנחנו ‏יותר מתאימים כידידים."
‏ואני אומר, "כן, זו התוצאה שקיוויתי לה."
‏ואז היא יוצאת
‏ועושה ביד לשחקן לאקרוס
‏עם מגוון זעזועי מוח,
‏במסיבה בבית שלי.
‏בסדר?
‏אבל עכשיו אני בן 32 ופגשתי בחורה בשם קייט.
‏אנחנו מאוהבים ‏ואנחנו מדברים על לעבור לגור ביחד.
‏ואנחנו מדברים על דברים שאומרים למישהו ‏שחושבים שהוא החצי השני שלכם.
‏דברים כמו,
‏"נגיד והיה לנו ילד בתאוריה…",
‏"איך היינו קוראים לו בכלל?"
‏ואמרתי לה, "קילומטר.
‏"קילומטר קרול. זה שם חזק."
‏כי אני מעריץ גדול של מיילס דייויס,
‏אבל אני חסיד גדול יותר של השיטה המטרית.
‏אז היינו ממש… היינו בשלב הזה.
‏היא קיבלה עבודה בניו יורק,
‏והוזמנו לחתונה בניו יורק, ‏אז טסתי לפגוש אותה בחתונה,
‏ותכננו לבלות סוף שבוע רומנטי ביחד.
‏והלכנו לחתונה.
‏אני לא יודע אם יצא לכם ‏להיות בחתונה עם בת זוג,
‏לצפות בטקס ולומר, "ככה אנחנו…
‏"אני מניח שהילדה שנושאת את הטבעות חמודה,
‏"אבל אצלנו יהיה תחש בטוקסידו לבנה ‏שנושא את הטבעות, נכון?"
‏אני צופה בחילופי הנדרים ואני מייבב.
‏ואני מביט בה והיא בוכה הרבה פחות.
‏חזרנו הביתה אחרי החתונה והיא אמרה,
‏"ניק, אנחנו חייבים לדבר". ואמרתי,
‏"על מה? על העתיד?"
‏והיא אמרה, "בערך".
‏ושאלתי, "מה קורה?" ‏והיא אמרה, "אנחנו צריכים להיפרד."
‏אמרתי, "מה? מה זאת אומרת? אנחנו זוג נהדר."
‏היא אמרה, "לא, ניק. דיברנו על זה."
‏אמרתי, "לא דיברנו על זה."
‏והיא אמרה, ‏"ובכן, דיברתי על זה עם חברות שלי."
‏כשזורקים אותך,
‏מתברר לך שאתה האחרון לדעת
‏שזורקים אותך.
‏היא קיימה קבוצות מיקוד בנושא.
‏הן ליטשו את המצב
‏ועכשיו הן מציגות לך את התוצאות,
‏שמסבירות לך שאתה לא שווה כלום.
‏אמרתי, "בואי נדבר על זה." ‏והיא אמרה, "כבר אמרתי לך.
‏"אני לא רוצה להתחתן."
‏אמרתי לה, "לא חייבים להתחתן.
‏"אנחנו יכולים להיות ‏מהזוגות האלה שפשוט ביחד,
‏"וכולם חושבים, 'מה הבעיה שלהם?
‏'הם לא רוצים ביטוח?'"
‏אז התחלתי להתחנן.
‏אמרתי, "בבקשה."
‏גישה לא אפקטיבית,
‏כי אני יודע שחלק מהסיבה ‏שהיא רצתה להיפרד ממני,
‏היא כי היא חשבה שאני לא מספיק גברי.
‏היא רצתה בחור מלא בקעקועים ‏שיודע לנהוג ברכב ידני,
‏שרוכב על אופנוע.
‏ואני לעולם לא הייתי הופך ‏לבחור שרוכב על אופנוע.
‏לו הייתי, הייתי הבחור המאסף ‏בחבורת האופנועים, שחושב,
‏"אוי, לא, אפספס את הרמזור.
‏"אני עומד לאבד את החבר'ה.
‏"כבר השתוקקתי לסייר בשכונה
‏"ולהרוס לאנשים את היום."
‏אז כשאמרתי, "בבקשה…"
‏זה לא היה אפקטיבי.
‏אבל המשכתי ואמרתי, "את צריכה לתת לי סיבה."
‏היא אמרה, "ניק, זה לא… ניק, בסדר!
‏"אני פשוט לא נמשכת אליך."
‏והייתי…
‏"אה, מגניב…
‏"בסדר, מגניב. מאוד מגניב.
‏"מאוד מגניב.
‏"נכון. מאוד מגניב.
‏"מאוד מגניב לי לשמוע דבר כזה.
‏"מגניב.
‏"היי, למה שלא תיתני לי
‏"כל סיבה אחרת ללמה
‏"את רוצה להיפרד?"
‏היא יכלה לומר, "אני רוצה להיפרד."
‏והייתי שואל, "למה?" ‏והיא הייתה עונה, "כי הצטרפתי לאל-קאעדה."
‏והייתי עונה, "אני מבין. זה ידרוש זמן רב.
‏"תעשי מה שאת צריכה, בסדר?"
‏"אני לא נמשכת אליך". פשוט קרע אותי.
‏כבר היה שלוש לפנות בוקר והיא אמרה,
‏"ניק, אני חייבת לישון."
‏אז ארזתי את הדברים,
‏נישקתי אותה לשלום והרחתי אותה כמו פסיכופת.
‏ועזבתי את הדירה.
‏יצאתי למסדרון.
‏עם הטרולי שלי.
‏כמו מתמודד שהודח מ"המתמחים".
‏וירדתי לרחוב. ‏העיר ניו יורק בשלוש לפנות בוקר.
‏איבדתי את אהבת חיי,
‏אין לי איפה לישון
‏והתחלתי לייבב.
‏כן.
‏אני בוכה… אני בכיין. אני בוכה…
‏אבל אני בוכה מדברים משמחים.
‏אני בוכה כשאני נושא ברכה. אתם יודעים?
‏זה אחד מהדברים שקייט לא אהבה בי. ‏הייתי אומר,
‏"אפשר לעשות לחיים זריז?"
‏והיא הייתה אומרת, "תקנה כבר אופנוע."
‏ואמרתי, "אני לא יכול, ‏כי גם אם אני שומר על הבטיחות וחובש קסדה,
‏"אני לא יכול לסמוך על הנהגים האחרים ש…"
‏אני בוכה כשאני צופה בפרסומות של לואו'ס.
‏מכירים את הפרסומות בהן האבא קונה תוספות
‏לטבעת כדורסל?
‏כמו עץ ופירה.
‏כל התוספות.
‏ואז הוא מתקין את הסל בחנייה,
‏ומלמד את בנו, בן העשר, איך לזרוק לסל.
‏וקופצים עשר שנים קדימה, ועכשיו הילד משחק
‏באליפות הליגה הלאומית.
‏הוא לובש מדי ספורט ללא מיתוג
‏שכתוב עליהן "מחוז".
‏ועל מדי הקבוצה היריבה ‏כתוב "אוניברסיטה אקדמאית".
‏ועושים עליו עברה ‏ונשארה שנייה לשריקת הסיום.
‏עכשיו הוא בקו העונשין.
‏הוא קולע את סל הניצחון והקהל משתגע.
‏והוא מביט למעלה, אל אביו, ואומר,
‏"תודה שהתקנת את הסל ההוא.
‏"ותודה שקנית בלואו'ס."
‏והאבא מביט בו מלמעלה ואומר,
‏"אני אוהב אותך,
‏"ואני אוהב לקנות בלואו'ס.
‏"ואני אוהב את האיש הזה."
‏והוא לצד אדם שחור מבוגר יותר, ואני חושב,
‏"אלוהים, תראו את המשפחה ‏האמריקאית המודרנית הזו."
‏דבר כזה גורם לי לבכות.
‏להיזרק פגע בי כהוגן.
‏"אני פשוט לא נמשכת אליך."
‏אבל כשקייט אמרה לי את זה,
‏חשבתי, "זה ממש… הוגן.
‏"אני נראה כמו גרגויל."
‏מישהו כאן מביט במראה ‏ומרגיש טוב עם מה שהוא רואה?
‏כן. תמיד יש אחד כזה
‏והזמרת ליזו.
‏אתם יודעים?
‏אני מבין את ליזו. היא מנגנת בחליל. ‏זה מאוד סקסי. זה מגניב.
‏אבל מי זה האחד ההוא? ‏אתם מכירים את אלה שמתנהגים…
‏כאילו הם תמיד מסונוורים מהשמש.
‏תמיד נוגעים בחזה שלהם.
‏איך נראית שגרת הבוקר שלו?
‏אתם מבינים אותי? ‏הוא פשוט מסתכל במראה וחושב,
‏"אני נראה אש.
‏"בוא נתחיל את היום, ג'ייק."
‏הבוקר שלי לא נראה ככה, בסדר?
‏אני עושה כל מה שביכולתי ‏כדי להיראות אטרקטיבי.
‏היום ניסיתי להיראות ‏כמו אחד מהחברים של כריסטופר מ"הסופרנוס".
‏אתם יודעים.
‏"כריס, אתה יכול לדבר ‏עם דוד שלך, טוני, בשבילי?"
‏אני עושה כמיטב יכולתי ואז אני מסתכל במראה
‏והקול שלי בראש, בזמן שאני מביט במראה,
‏נשמע כמו בריון אנגלי.
‏הוא אומר,
‏"תסתכל על עצמך.
‏"איגואנה שמנה מזורגגת."
‏יכול להיות שהקול שאני שומע ‏הוא של השחקן הבריטי, ג'ייסון סטיית'האם.
‏"למה אתה כזה אדום כשאתה יוצא מהמקלחת?"
‏"כי יש לי אקזמה."
‏"כן, יש לך אקזמה, נכון?
‏"ומה מעודד אקזמה?"
‏"מוצרי חלב."
‏"ואתה ממשיך לזלול גלידה, נכון?"
‏"כן." "ואגוזים."
‏"כן, אני לא אמור לאכול קשיו."
‏"כן, אתה לא אמור לאכול קשיו, נכון?
‏"מה אתה מתכוון לעשות בעניין?"
‏"כנראה שכדאי לי…" "כן, ללכת לכימאי?"
‏"אנחנו אומרים רוקח." "כן, אני בטוח בזה."
‏"לך לרוקח ותביא קרם לחות ללא ריח
‏"וחבילה גדולה של מלטונין לילדים."
‏"כי הרגיל…"
‏"כן, כי הרגיל עושה לך חולשה בבוקר, נכון?
‏"ואז אתה יוצא מבית המרקחת ומגלה…"
‏"ששכחתי את הקרם…"
‏"כן, שכחת את הקרם לאקזמה.
‏"אז למה שלא תעוף מפה,
‏"חתיכת שמן, שכחן, מעורפל, אדום, עם תפרחת,
‏"פתטי, מטופל בתרופות, לוזר."
‏ואז אני מסתכל במראה וחושב,
‏"בוא נתחיל את היום."
‏קשה להתחיל את היום.
‏תמיד. באופן כללי.
‏אתם יודעים מה מקל על זה?
‏כשאני מתעורר בבוקר, ‏אני חושב, "אולי אלמד משהו היום."
‏אתם יודעים? זה תמיד מרגש.
‏בדיוק למדתי… בסדר, זה מטורף.
‏זה… שקט. תשתקו.
‏זה מטורף.
‏ידעתם… בסדר, שתקו.
‏ידעתם שכשיש לכם פלוץ,
‏אם תפרידו את לחיי הישבן זה מזה,
‏הפלוץ לא ישמיע צליל.
‏האם…
‏האם… כל הנשים ידעו. האם…
‏זה משנה את כללי המשחק.
‏מה חשבתי שמשמיע את הצליל,
‏אם אלה לא לחיי הישבן הקטן שלי, ‏רוטטות קדימה ואחורה?
‏חשבתי שיש לי חצוצרה קטנה בישבן,
‏כמו מיילס דייויס קטן? שעושה…
‏שיר מופלץ? מה חשבתי?
‏זה מאפשר לכם להישאר במסיבה לשעתיים נוספות.
‏באמת. לכו למסיבה ותגידו, ‏"אני רגע חוזר. רק אלך…"
‏ואז נסו לרוץ כדי לאבד את שביל הריח.
‏"אני לא יודע מה מקור הריח, אחי.
‏"אולי מישהו מטגן ביצים, או…
‏"עכבר מת בקיר. אני…
‏"אני רק יודע שלא שמעתי כלום."
‏אנחנו לא אוהבים להודות ‏שאנחנו צריכים להפליץ.
‏אנחנו לא אוהבים להודות ‏כשיש לנו בעיות בקיבה.
‏אנשים לא אומרים, "יש לי שלשול."
‏אתם מבינים?
‏הם אומרים, "לא נעים לי בבטן.
‏"יש לי עניינים בבטן."
‏זה פשוט, אחי, יש לך שלשול.
‏אף אחד לא רוצה להודות בזה.
‏ואז זה מתגנב אליך. אתם מבינים?
‏הייתי בפגישה בבוקר ושתיתי שתי כוסות קפה,
‏ומילקשייק פירות.
‏ואמרתי לאדון שישבתי איתו ‏שאני צריך להתפנות.
‏הייתי…
‏"סלח לי לרגע."
‏נכנסתי לרכב. הבית שלי במרחק עשר דקות.
‏התחלתי לנסוע
‏ופתאום השערות שעל ידיי סמרו.
‏הייתה לי צמרמורת. הייתי…
‏תרגלתי נשימות מהתחת בזמן הנהיגה.
‏עצרתי מול ביתי. עדיין לא חניתי.
‏חשבתי, "לא אגיע בזמן.
‏"אגיע בזמן?"
‏וסטיית'האם אמר, "לא."
‏וחשבתי, "בבקשה, שלא אהיה האדם הזה.
‏"אני לא רוצה להיות האדם הזה."
‏ואז… נכון בניו אורלינס…
‏רגע לפני שהסכר קורס.
‏הם תוהים, "מה אם נאפשר רק לטיפת מים
‏"לעבור בסכר? אולי זה יציל את העיר."
‏אז נתתי לנשיקת הרשי לעבור בסכר.
‏וחשבתי, "זה מספיק?"
‏וסטיית'האם אמר, "לא, אני רוצה הכול."
‏חשבתי, "בבקשה, שלא אהיה האדם הזה."
‏ואז מילאתי את התחתונים
‏בכמויות בשר בגודל של כרית טיול.
‏תתענגו על המחשבה הזו ‏בפעם הבאה שתעשו על-האש.
‏ואז חשבתי, "זה מספיק?" ‏וסטיית'האם אמר, "כן, זה בסדר."
‏עדיין לא חניתי.
‏אני אוחז בהגה.
‏רגליי רועדות כמו צ'יוואווה במכלאה.
‏לבסוף, יצאתי מהרכב ודידיתי פנימה.
‏כמו צ'ארלי צ'פלין.
‏קמתי, שרפתי את הבגדים,
‏התקלחתי,
‏ולקחתי תנומת בושה של ארבע שעות.
‏התעוררתי, עליתי לטיסה ‏והגעתי הנה, לוושינגטון הבירה.
‏לך על זה. הרגשת את השערות בידיים סומרות?
‏כל הפרטים בסיפור נכונים, חוץ מהחלק האחרון.
‏באמת חרבנתי במכנסיים בתוך פריוס.
‏אבל החלק האחרון…
‏האמת שזה קרה לפני תשע שנים.
‏זה קרה שנה אחרי שקייט זרקה אותי.
‏והאישה שאמרה שהיא לא רוצה להתחתן
‏הייתה נשואה עכשיו למישהו אחר.
‏וישבתי ברכב בתוך החרא שלי
‏וחשבתי, "למה היא נפרדה ממני?"
‏לעזאזל.
‏הרגשתי כמו ילד.
‏אבל תמיד הרגשתי קצת כמו ילד,
‏כי אני בן זקונים. אני התינוק של המשפחה.
‏כן.
‏ניק התינוק.
‏ניק ה… לא, ניק. אתה בן 44
‏ומעולם לא קנית מתנה לאף בן משפחה.
‏בסדר?
‏בעיניי יש משמעות לסדר הילודה. ‏לדעתי, זו הסיבה שהפכתי לקומיקאי.
‏כי אני התינוק במשפחה.
‏מי כאן הוא הבכור במשפחה?
‏כן.
‏מרימים את הידיים כמו ילדים טובים.
‏כן.
‏"כן, ואני נושא בכובד האחריות שמתלווה לזה."
‏אתם כמו וין דיזל.
‏אתם חושבים שאתם הכוכבים בסרט שלכם.
‏ופתאום מוסיפים שחקנים לצוות,
‏ואתם חושבים, "לא ידעתי שמדובר בהרכב."
‏אני חושב שזה מאוד קשה להיות הבכור,
‏כי אתם סוללים את הדרך. אתם אלו
‏שחייבים להבין את העולם בעצמכם.
‏ואז אתם נדרשים לטפל באחים שלכם. למשל, אחי
‏לימד את עצמו לנהוג ברכב ידני בגיל 16.
‏כשהגעתי לגיל 16, ‏הוא ניסה ללמד אותי לנהוג ברכב ידני
‏וחשבתי, "זה קשה.
‏"אני לא יכול להקסים את המצמד.
‏"ביי, אני צריך ללכת."
‏אחי הראה לי את כל הסרטים מעוררי ההשראה.
‏הוא הראה לי את כל הסרטים של מל ברוקס ‏לפני שהגעתי לגיל עשר.
‏הוא גם… כן.
‏הוא גם הראה לי את "מגרש השדים" ‏כשהייתי בן חמש.
‏אז בכל פעם שאני רואה ילדה ‏שראשה מסתובב 360 מעלות,
‏אני נבהל.
‏יש בני זקונים בקהל הלילה?
‏"כולם רוצים לדבר איתי!
‏"אני שובב!
‏"זנחתי שלושה כלבים שונים בבית של ההורים."
‏ואם אתם ילדי סנדוויץ'… ‏לאף אחד לא אכפת. שתקו.
‏שתקו, לאף אחד לא אכפת.
‏לא חידשתי לכם, נכון? ידעתם את זה.
‏לכן אתם בוחרים בני זוג שאומרים,
‏"המשפחה שלך דפוקה." ‏ואתם אומרים, "אני יודע!
‏"זו הסיבה שאנחנו צוות, נכון?"
‏יש ילדים יחידים הלילה? כן!
‏באתם עם ההורים שלכם?
‏"הוריי הם חבריי.
‏"וחבריי הם משפחתי."
‏למישהו כאן יש אבא זקן?
‏כן? בן כמה היה אביך כשנולדת?
‏אני לא יודעת, אבל הוא מתקרב לשישים היום.
‏הוא מתקרב לשישים? ובת כמה את?
‏עשרים ואחת.
‏את בת 21. בסדר. ‏אז הוא היה בשנות הארבעים לחייו?
‏למעשה, זה גיל צעיר מאוד להביא ילדים.
‏זה גיל נהדר להביא ילדים, למעשה.
‏זה אומר שהוא היה בשל. ‏למען האמת, הוא היה בשל.
‏זה מצחיק כמישהי אומרת, ‏"אז פגשנו סוף סוף את אבא של קיילב.
‏"הוא בן 103."
‏ומישהו מגיע ואומר, ‏"באתי לאסוף את הבן שלי, קיילב.
‏"אני לובש ג'ינס של טרו רליג'ן.
‏"אין לי תחת."
‏אתם מכירים את זה שמבוגרים מזדקנים ‏עד לרמה שהם מאבדים את התחת?
‏"אני מחרבן מהגב התחתון."
‏אני הצעיר מבין ארבעה.
‏לכל שלושת אחיי יש ארבעה ילדים.
‏אז יש לי 12 אחיינים ואחייניות.
‏ותמיד הייתי הדוד ניק.
‏כלומר, "אתה יודע? גם לדוד ניק יש אקזמה."
‏ואני אומר, "נכון, חבר. ‏גם לדוד ניק יש אקזמה.
‏"לכן הוא מורח קרם מיוחד על האצבעות,
‏"כדי שהן לא יתייבשו ‏וייראו כמו זרגים של מכשף."
‏אני ממש מורח קרם סטרואידים.
‏אם מישהו אי פעם יגיד, "זה כמה אני גברי."
‏אם מישהי תשאל, "אי פעם לקחת סטרואידים?"
‏אענה לה, "כן.
‏"הטרופיקל… זה נקרא קלובטזול. ‏את מכירה את זה?"
‏"אני אמור למשוח את עצמי בזה ‏כשאני יוצא מהמקלחת,
‏"כדי שאהיה חלקלק כשאני יוצא מהמקלחת,
‏"כמו כלב ים.
‏"אז כיף לך בדייט עד כה?"
‏לדעתי, חלק מלהיות בן זקונים, ‏זה תמיד לנסות להדביק את הפער.
‏אתה תמיד משווה את עצמך לאחיך הגדולים.
‏אתה רוצה להיראות גדול יותר.
‏אז התחלתי לעשן כשהייתי די צעיר,
‏ואהבתי את זה. הייתי ממש טוב בלעשן.
‏יכולתי לנשוף טבעות, ‏יכולתי לעשות את כל הדברים המגניבים בעישון.
‏יכולתי לנשוף טבעות…
‏אבל חשבתי, ‏"אני חייב להפסיק, אבל איני יכול."
‏כי הרגשתי סקסי כשעישנתי. הרגשתי כמו ג'ייק.
‏אתם מבינים?
‏הייתי כזה…
‏"אני לא אידיוט, אני סתם ביישן."
‏אף פעם לא התנהגתי ככה, ‏תמיד אמרתי, "אני מחבב אותך!
‏"בלי משחקים!
‏"נרקוד, נצחק, הורייך יחשבו שאני מקסים."
‏"אני מרגיש שאם אשכב עם חברה שלך, ‏זה יקרב בינינו."
‏"לעולם לא אסתכל על אחרת. ‏עיניי יקפצו מחוריהן רק בשבילך!"
‏"מצטער שלא הגעתי להלוויה של אימך,
‏"אבל אינקיובס הופיעו בעיר."
‏חשבתי שאני חייב להפסיק לעשן. הרגשתי חלש.
‏ניסיתי להפסיק ברגע,
‏אבל הרגע חלף במהרה.
‏אני ילד שובב של משחקי מילים.
‏ניסיתי סיגריה אלקטרונית, אבל זה מביך.
‏מהצד, אנשים שמעשנים ‏סיגריה אלקטרונית, נראים מובכים.
‏הם כזה…
‏בחייך, רואים אותך מוצץ לזין הרובוטי הזה.
‏הם כאילו שכחו מהחלק השני של העישון,
‏בו הם נושפים את ענן העשן הגדול בעולם.
‏יש כזה…
‏"וואו, הילד הזה עם הקעקוע בצוואר
‏"הוא למעשה דרקון שנושף אגוז לוז?"
‏בסוף הייתי כבר נואש להפסיק. ‏לא הבנתי איך לעשות זאת.
‏אז הלכתי לעשות היפנוזה.
‏לכו להזדיין.
‏בסדר?
‏הלכתי למוסך של איש מוזר במליבו.
‏אתם מכירים את הגברים ‏שגרים ליד החוף, המאוד שזופים,
‏בצבע של כדורסל יפהפה.
‏היה לו שיער מטאטא יפהפה.
‏הגעתי למוסך המוזר, ‏בו הוא אוגר דברים, במליבו,
‏והוא היה מלא במגזינים של מבוגרים
‏וכתבות שדהו בשמש על קתרין הייגל.
‏אז או שהוא עזר לקתרין הייגל להפסיק לעשן,
‏או שהוא רצח את קתרין הייגל.
‏אני לא יודע מה קרה. ישבתי בכורסה מוזרה
‏והוא שאל אותי שאלות רטוריות. הוא שאל,
‏"ניק, האם היית נותן אקדח לפעוט?"
‏ואמרתי, "אני לא מכיר את הפעוט.
‏"הוא עבר בדיקת רקע מקיפה?"
‏ואז הוא הפנט אותי.
‏אני לא יודע מה הוא אמר לי, ‏או מה הוא עשה לי.
‏אני רק יודע שהתעוררתי אחרי שעה ‏במוסך המלוכלך שלו.
‏יצאתי מהחדר
‏ומאז לא עישנתי סיגריה.
‏תודה.
‏אבל בכל פעם שאני רואה פעוט, ‏אני נותן לו אקדח.
‏אז הפנטו אותי בשנות ה-30 שלי שאפסיק לעשן.
‏הפנטו אותי שוב בשנות הארבעים המוקדמות שלי
‏מסיבה הרבה יותר מגניבה, חבר'ה.
‏הפנטו אותי, כי אני
‏מכור לחטיפים.
‏אני אוהב חטיפים!
‏חטיפים…
‏אני אוהב חטיפים. אני כ"כ אוהב חטיפים. ‏אני רק רוצה
‏לאכול צ'יפס מלוח.
‏במעמקי הפה.
‏אני רוצה חטיפי תירס חמוץ, אני רוצה עוגיות, ‏אני רוצה בייגלה בטעם חמאת בוטנים!
‏אני רוצה ממתקים. ממתקים. ‏אני רוצה חטיפים מתוקים.
‏אתם יודעים שהתאגיד היחידי ‏שאי פעם עמדתי מאחוריו,
‏היה ממתקי טייק פייב?
‏אתם מבינים מה זה אומר?
‏זה אומר שהתאגיד היחיד שהרגשתי
‏"שמשקף את הערכים שלי"
‏היה ממתקי טייק פייב.
‏כי הערכים שלי
‏הם בוטנים, חמאת בוטנים, ‏שוקולד, קרמל ובייגלה. מה?
‏פריך, מלוח, דביק, רך…
‏מבחינתי, אל תשלמו לי בכסף, ‏תשלמו לי בממתקי טייק פייב.
‏אני נכנס למטבח, פותח את המזווה וחושב,
‏"חטיף מהיר!" אני רק רוצה לאכול חטיפים.
‏וחשבתי, "אני חייב להפסיק. אני לא בשליטה."
‏יש לי כוח רצון של ילד,
‏אבל יש לי משאבים כלכליים של מבוגר.
‏אז אמרתי, "לעזאזל, אלך לעשות עוד היפנוזה.
‏"אבל אני לא יכול ללכת ‏לכדורסל שרצח את קתרין הייגל."
‏אז שמעתי על מישהי בשם דניקה.
‏דניקה ואני דיברנו בטלפון
‏והיא הפנטה אותי דרך הטלפון.
‏היא הקליטה את ההיפנוזה,
‏שלחה לי את ההקלטה,
‏ואני מאזין לה בלילה כשאני הולך לישון.
‏חבר'ה, אנחנו עושים רק מה שאנחנו מסוגלים.
‏בסדר?
‏היא אמרה, "ניק, אהפנט אותך.
‏"בספירה לאחור מעשר. שלוש, שתיים, אחת.
‏"אתה ישן עמוק.
‏"ניק, אתה צופה בטלוויזיה
‏"ועל המסך מופיע מגיש חדשות.
‏"הוא אומר,
‏"'ניק! תפסיק עם כל החטיפים!'
‏"תבין, יש תא רדום של פושעים,
‏"והפושעים האלה מסתובבים במפעלים,
‏"מלאים בקמח וסוכר,
‏"והם מחליפים את המרכיבים ‏בזנבות פריכות של חולדות
‏"וכנפי מקקים טחונות.
‏"וכמובן, כשאתה נתקל בדובוני גומי,
‏"מדובר למעשה בנוזל
‏"שמגיע ממילוי צמיגי של רימות."
‏אז לאלה מכם שמרחמים עליי ‏וחושבים, "קייט זרקה את ניק."
‏דעו שאני לא ישן לבד.
‏אני מכין לי כוס תה,
‏אני נוטל חצי מנת ילדים של מלטונין
‏ואז אני מאזין לדניקה
‏מספרת את הסיפור לפני השינה ‏הדפוק ביותר בעולם.
‏כמה מכם מאמינים לסיפור הזה?
‏נגיד, שלושה? בסדר.
‏אז אשמח להשמיע לכם משהו.
‏מה חשבתם שיקרה פה הלילה?
‏אתם מקבלים את ניק ק' האמיתי והפגיע, חבר'ה.
‏בסדר, בת'. את יכולה להשמיע את זה?
‏"אז מה אם יש זנבות פריכים של חולדות?
‏"אז מה אם יש כנפי מקקים טחונות?
‏"לא אכפת להם.
‏"כמובן שהם ידעו שהחשופיות שנאספו
‏"ייטחנו עם הסוכר,
‏"אבל הטעם החדש היה שם, כמובן.
‏"דובוני הגומי יהיו טעימים
‏"עם מילוי החשופיות."
‏כפי שאמרתי, חבר'ה, אנחנו עושים ‏רק מה שאנחנו מסוגלים, בסדר?
‏אז…
‏נשתה קצת מים.
‏עכשיו…
‏אני אוהב חטיפים. אני ילד של חטיפים.
‏ג'ייק. ג'ייק ילד של זיונים. ‏אני יותר ילד של חטיפים, בסדר?
‏אבל אני אוהב פירות וירקות, נגיד…
‏עכשיו, הירק האהוב עליי ‏הוא כרוב ניצנים, נכון?
‏לדעתי, אף ירק לא גרם לי ‏לשנות את דעתי עליו לחלוטין,
‏פרק לכרוב ניצנים.
‏כי כשהייתי ילד, היו מבשלים אותם.
‏ואימי אמרה, "ניקי, תאכל קצת כרוב ניצנים."
‏ואמרתי, "את רוצה שרוכל את הסופרבול הזה
‏"שמכוסה בחסה מסריחה?"
‏היא אמרה, "תאכל רק אחד."
‏אמרתי, "אימא, למה שלא תאכלי רק זין אחד?"
‏הייתי ממש נבזי כלפי אימא שלי.
‏למה, למה אנחנו מתנהגים ‏לאימהות שלנו ברשעות?
‏למה אני עדיין נבזי כלפי אימי?
‏אתם חושבים, "אני לא נבזי כלפי אימי. ‏אני אוהב אותה."
‏אעשה חיקוי שלכם,
‏כשאימא שלכם מתקשרת. ככה זה הולך.
‏"לעזאזל."
‏זהו. זה מושלם. זה חיקוי מושלם.
‏אין לי פתיל כזה קצר עם אף אחד בחיי,
‏פרט לאימי.
‏אימי יכולה לומר,
‏"אני שולחת לך כתבה
‏"על אדריכלות בסגנון אר דקו בלוס אנג'לס." ‏ואני אשאל,
‏"למה שתעשי דבר כזה, אימא?
‏"את יודעת שאר דקו ‏הוא סגנון האדריכלות השנוא עליי!"
‏מאידך, אבות לא נושאים באשמה.
‏אני זוכר שאבי התקשר אליי ואמר,
‏"היי, בן. רציתי לבוא ‏למשחק הבייסבול שלך היום, אבל לא באתי."
‏ואמרתי, "זה בסדר, אבוש."
‏אימי אומרת, "הז'קט הולם אותך."
‏ואני אומר, "מה לגבי הז'קטים האחרים, אימא?
‏"מה הבעיה שלהם?
‏"אני שונא את האהבה שלך."
‏הבעיה עם אימהות היא
‏שאין להן תחליף, מבינים?
‏כמו וין דיזל וסרטי "מהיר ועצבני".
‏אני לא יודע אם אתם יודעים, ‏אבל אלה סרטים על משפחה.
‏אבל אימהות הן כמו וין דיזל.
‏"אני לא סובל אותו,
‏"אבל אני לא חושב שאפשר לעשות זאת בלעדיו."
‏לדעתי, זה בגלל שמאזן הכוחות ‏עם אימהות לא יציב.
‏אתם יודעים?
‏ואני חושב שזה בגלל…
‏שהן מגדלות אותנו בתוכן, פשוטו כמשמעו.
‏ואנחנו שואבים מהן את החיים עצמם.
‏כאילו, "תביאי לי ‏את כל החומרים המזינים שלך.
‏"השיער שלך לעולם לא יחזור לעצמו."
‏ואז אנחנו מחליקים החוצה ‏מהפות שלהן ואומרים,
‏"לכי לעזאזל!"
‏אז ממש ניסיתי להבין,
‏למה אנחנו מתייחסים לאימהות שלנו ברשעות?
‏ואני חושב שהגעתי למסקנה.
‏לדעתי, זה בגלל
‏שהן כל כך מעצבנות.
‏תודה.
‏זו הייתה ההרצאה שלי על אימהות.
‏אולי יושבות אימהות בקהל הלילה שחושבות,
‏"חתיכת בדיחה מזורגגת. ‏אני לא אוהבת את הבדיחה הזו.
‏"אני לא אוהבת את הסגנון הזה." ‏זה מה שאבקש מכן.
‏אזמין אתכן להשתתף בבדיחה,
‏ואבקש מכן לחשוב על אימא שלכן לרגע
‏ועל כמה שהיא מעצבנת.
‏ואז תחשבו, ‏"בסדר, זה טוב. אני מבינה את זה."
‏אני חושב על אימא שלי
‏ועל כמה שאימא שלה עצבנה אותה.
‏סבתי הייתה אישה מדהימה, ‏אבל היא הייתה קשוחה.
‏אני זוכר שבאתי לחג ההודיה באחת השנים.
‏לבשתי סריג חדש והיא נגעה בבטן שלי ואמרה,
‏"ובכן, ניק, נראה שאתה מאוד מצליח."
‏חשבתי, "וואו.
‏"סבתא שלי יורדת עליי!"
‏סטיית'האם אמר, ‏"חבל שלא חשבתי על זה בעצמי."
‏היא הייתה אישה קשוחה.
‏אתם יודעים, היא שרדה את השפל הגדול.
‏היא איבדה משפחה בשואה.
‏היא אמרה, ‏"אני מצטערת שהרגשת מנודה בג'ורג'טאון."
‏זה העניין, אימהות. זה מה שאגיד בנושא.
‏אתן לא משחקות את המשחק.
‏זו הבעיה שלכן.
‏אתן עונות בצלצול הראשון.
‏פשוט תהיו קצת יותר רגועות.
‏אי פעם התקשרתם לאימכם ‏ושמעם "הלו?" אפילו לפני הצלצול.
‏ואמרתם, "ישבתי על הטלפון. מצטער. ‏ישבתי עליו. שכחי מזה. חייב ללכת."
‏מאידך, אבות יותר טובים בזה. ‏למשל, אבי, בכנות,
‏אני יכול להתקשר אליו ‏ולא לשמוע ממנו במשך שלושה שבועות,
‏ואז לקבל הודעה בחצות של יום רביעי,
‏"אתה ער?"
‏ואני עונה, "אני ער בשבילך, אבוש."
‏אז אני בטיפול.
‏כן.
‏כן, ואני חושב שאחד הדברים ‏הכי שימושיים שלמדתי בטיפול היה
‏שאינך יכול להתאהב באמת, ‏עד שתלמד איך לאהוב את עצמך.
‏ולוקח המון זמן להבין איך עושים זאת.
‏ולבסוף פגשתי מישהי. קראו לה לילי ו…
‏התחלנו לצאת וזה זרם בקלות.
‏ממש התאהבנו.
‏ויצאנו לחופשה רומנטית ראשונה באיטליה.
‏הלכנו לבולוניה, ‏שבאיטלקית פירושה נקניק בלוני.
‏עשינו כיף חיים, אבל חשבתי, ‏"אני צריך להרים את הרמה.
‏"איך לעזאזל אני מרים רמה?"
‏אמרתי, "בואי נשכור רכב. בואי ניסע
‏"לאורך האזור הכפרי של איטליה."
‏היא אמרה, "נהדר."
‏אז הלכנו לסניף של הרץ בבולוניה.
‏שבאיטלקית פירושו "הנקניק הרץ".
‏אינכם יכולים לראותי מאחורי השרפרף.
‏אז הלכנו לסניף של הרץ בבולוניה.
‏העמסנו ציוד ברכב,
‏ו…
‏זה רכב ידני.
‏ואמרתי, "מותק, שמעי משהו מגניב לגביי.
‏"אני לא יודע לנהוג ברכב ידני."
‏והיא אמרה, "בסדר. ‏אין בעיה. אלך לבשר לבחור."
‏אז היא נכנסת ומביאה את העובד ‏בסניף של הרץ, השכרת רכבים, בבולוניה.
‏הוא בא ואומר,
‏"היי, אין…
‏"אין…
‏"אוטומטיקו…
‏"בבולניה, כן?
‏"אין אוטומטיקו בבולוניה."
‏אז אמרתי, "בסדר." והוא אמר, "אתה…
‏"אין לך…
‏"אין לך ידית?" ואמרתי,
‏"יש לי ידית, ‏אני פשוט לא יודע איך להשתמש בה, בסדר?"
‏והוא אמר, "בסדר. יש לי רעיון. נורה.
‏"יש לי רעיון. מה דעתך על זה?
‏"תשכור נהג. הנהג ישב מקדימה עם חברה שלך.
‏"הם…
‏"אתה תשב במושב האחורי, אוטומטיקו, כן?
‏"אתה בעל נבגד, כן?
‏"אתה פתית שלג נבגד, כן?"
‏ואמרתי, "לך לעזאזל. אני כבר אסתדר, בסדר?"
‏הבטתי בחברתי ואמרתי,
‏"מותק, אם תתאזרי בסבלנות, ‏אלמד לעשות זאת". היא אמרה,
‏"אני איתך". אז…
‏אני לא יודע אם אי פעם ‏נהגתם ברכב ידני, אבל…
‏יש שלוש דוושות.
‏כולל אחת שנקראת "קלאץ'".
‏ואתם יודעים, אני בחור גברי,
‏אז אני יודע שקלאץ' זה ארנק קטן
‏שנשים נושאות בערבים חגיגיים.
‏אז שחררתי לחץ מהקלאץ'.
‏ולחצתי על הדוושה השנייה.
‏העברתי להילוך ראשון ולא הצלחתי…
‏זה תקוע. לא הצלחתי להניע את גלגל השיניים.
‏לא הצלחתי להזיז אותו בכלל.
‏בערך כמו,
‏וינסנט ד'אונופריו ב"גברים בשחור". כזה…
‏"תנו לי סוכר!"
‏אז עשר דקות של נסיעה מחוץ לבולוניה
‏לקחו בערך שעה ו-45 דקות.
‏אבל אחר כך יצאנו מהעיר והגענו לכביש הפתוח.
‏והיה יפהפה.
‏השמש שקעה.
‏ופתאום,
‏השערות שעל ידיי החלו לסמור.
‏וחשבתי, "אוי, לא."
‏וסטיית'האם אמר, "היית חייב לשתות ‏כוס נוספת של קפה הפוך, נכון?
‏"השלשול יהיה מהיר ועצבני.
‏"מקווה שמישהו יסיע אותך לבית השימוש."
‏ואמרתי, "אתה מתכוון למנות ‏את כל הסרטים שלך?"
‏והוא אמר, "אימה במצולות".
‏ואמרתי, "מותק, צריך לעצור
‏"בתחנת דלק לרגע."
‏והיא אמרה, "בסדר." אז אמרתי,
‏"הגולם הזה רוצה להפוך לפרפר."
‏עצרנו בתחנת דלק.
‏הייתי צריך להוריד הילוך. זה החלק הכי קשה.
‏לא הצלחתי להכניס הילוך. ‏אנחנו במרחק חמישה מטרים מתחנת הדלק.
‏אמרתי, "אלוהים ישמור."
‏חברתי אמרה, "מותק, אתה בסדר?" ואמרתי,
‏"כן, פשוט לא נעים לי בבטן."
‏והיא אמרה, "מותק, זה בסדר אם יש לך שלשול.
‏"אתה יכול לשתף אותי, כי אני אוהבת אותך."
‏אז הסתכלתי עליה…
‏וחרבנתי במכנסיים.
‏כן.
‏ואז ידעתי שהיא האחת.
‏זה קרה בסוף 2019
‏ואחר כך עברנו לגור ביחד.
‏היא עברה לגור איתי ‏בלוס אנג'לס בתחילת 2020.
‏ואתם זוכרים…
‏את…
‏מרץ 2020?
‏העוצר התחיל ועכשיו רק שנינו גרים בבית.
‏וידעתי שאני רוצה להתחתן איתה,
‏שאני רוצה לבלות איתה את שארית חיי,
‏שאני רוצה להקים איתה משפחה.
‏אני לא יודע מה איתכם, ‏אבל אפילו לפני הקורונה,
‏הכול התחיל להיסדק.
‏הכול יצא מאיזון ואז נגיף הקורונה הגיע.
‏וחשבתי, "אני באמת רוצה ילדים?
‏"אני רוצה להביא ילד לעולם הזה,
‏"עם כל מה שקורה?"
‏והתחלתי לפחד. אתם מבינים?
‏אני יודע כמה קשה זה לגדל ילד ‏מבלי שיש בעיות נוספות.
‏יש לי המון אחיינים ואחייניות ‏ולכל החברים שלי יש ילדים.
‏ואין דבר קשה יותר ‏מלגרום לילדה בת ארבע לאכול ארוחת ערב.
‏אתם מבינים? אי פעם האכלתם ילדה בת ארבע?
‏"הנה המקרוני וגבינה." "אני לא רוצה את זה."
‏"מה את רוצה?" "אני רוצה פיצה."
‏"בסדר." אתה מביא לה פיצה. "מה זה הירוק?"
‏ואתה אומר, "זה רק בזיליקום."
‏"אני לא רוצה בזיליקום."
‏"זה סתם עיטור." "מה זה עיטור?
‏"עיטור נשמע נורא!"
‏ואתה אומר, "בסדר. מתוקה, הגיע הזמן לישון.
‏"בואי למיטה." ואתה לוקח אותה ‏למעלה לצחצח את שיניה.
‏והיא אומרת, ‏"אני לא אוהבת את משחת השיניים הזו.
‏"היא חריפה."
‏"מה? חריפה? זה בטעם מנטה."
‏"אני לא אוהבת את משחת השיניים החריפה."
‏"את צריכה להרחיב את אוצר המילים שלך."
‏"אני לא אוהבת את המים המבעבעים. ‏הם חריפים."
‏"זה פלגרינו.
‏"זה עולה שמונה דולר.
‏"התחננת שאקנה לך את זה.
‏"ואז התחננת להחזיק את הטלפון שלי ‏עם אצבעות הביסקויט הקטנות שלך
‏"כדי שתוכלי לצפות בסרטון ביו-טיוב ‏של שוודי לבן לאומן
‏"משחק במריו קארט."
‏"למה אתה כל כך רע אליי?"
‏"אני לא רע אלייך, את סתם עייפה."
‏"אני לא עייפה."
‏"אז למה את משפשפת את עינייך?" ‏"כי… הן חריפות."
‏ואתה אומר, "יודעת מה? הגיע הזמן להתקלח."
‏והיא אומרת, "אני לא רוצה להתקלח."
‏איכשהו היא מנתקת את שתי כתפיה.
‏היא כזה…
‏ואז היא מתקלחת.
‏ואז היא יורדת עם השיער לצד,
‏בחליפת פיג'מה כדי לאחל לילה טוב.
‏והיא כזה…
‏כאילו היא הנשיאה של הסלון.
‏אז…
‏לא הייתי בטוח לגבי ילדים.
‏עברו חודשיים מאז המגפה. חודש מאי.
‏אני זוכר שזה היה ביום האם, בעשירי למאי.
‏והיינו בעוצר.
‏וחברה שלי אמרה, "אנחנו חייבים לצאת מהבית.
‏"אני יוצאת מדעתי."
‏ואמרתי, "נהדר. בואי נצא מכאן. ‏בואי נצא להליכה."
‏אז הלכנו לטופנגה, אזור יפהפה בלוס אנג'לס.
‏הלכנו לטיול יפהפה.
‏השמיים כחולים ‏ויש ענני "סימפסון" קטנים בכל מקום.
‏ופרחי הבר מלבלבים.
‏ולא טיילנו… נכון כשאתם מטיילים
‏ואתם חולפים על פני אנשים, ‏אתם שומעים שברירי שיחה?
‏נגיד, "לא, איש הקריפטו התאבד."
‏ואתם אומרים, "מה?"
‏אז מיותר לציין שהיה יום נהדר, ו…
‏חזרנו הביתה והייתי במצב רוח נהדר.
‏והסתכלתי על לילי ואמרתי, "מה קורה?"
‏היא אמרה, ‏"אני לא רוצה להיות הבחורה הזו, אבל
‏"אני רק רוצה לנהל שיחה על העתיד שלנו.
‏"למשל, האם נתחתן? האם נביא ילדים?" ואמרתי,
‏"אהפוך אותך לאימא ברגע זה!"
‏וכך עשיתי.
‏תודה.
‏אז 42 זה גיל נהדר להביא ילדים.
‏זה למעשה הגיל המתאים ביותר להביא ילד.
‏והתחלנו לתכנן הכול.
‏התחתנו. ברחנו כדי להתחתן.
‏אני לא יודע אם מישהו מכם מתכנן להתחתן,
‏אבל אני מאוד ממליץ לברוח ולהתחתן.
‏כן…
‏החיסרון הוא שהמשפחה שלכם לא תהיה נוכחת שם,
‏אבל היתרון הוא שהמשפחה שלכם ‏לא תהיה נוכחת שם.
‏התחתנו על צוק בביג סור, רק שנינו.
‏זה היה יפהפה.
‏ובכן, שנינו ומנהל הטקס,
‏שהיה שחף. ו…
‏שחף אמיתי ומלכותי.
‏והוא אמר מילים יפות…
‏הוא אמר משהו שלעולם לא אשכח.
‏הוא אמר,
‏"נצרו את הלילה
‏"ותלחמו בזריחה,
‏"כי כשמחר יגיע, הכול ייעלם."
‏ואני לא רוצה להשתחצן,
‏אבל מנהל הטקס היה שחף איי צ'רי, ו…
‏זו בדיחה שמיועדת ‏לנישה מאוד ספציפית של אנשים.
‏אז התחתנו על הצוק
‏ואז הלכנו לרדווד ‏כדי לעשות את השטויות של היהודים ו…
‏לא הייתה לי כוס, אז עטפתי איצטרובל במפית
‏ודרכתי עליו.
‏ושלושה סנאים אמרו, "מזל טוב."
‏הם היו סנאים היפים שעברו לגור במפרץ
‏בשנות השישים המוקדמות ואז נתקעו,
‏והפכו לדתיים מוזרים לאורך הזמן.
‏ואז עברנו לבית חדש וקיננו.
‏והכנו את חדר הילדים ואת כל מה שצריך.
‏ואז הגיע הזמן שלנו ללדת.
‏כי זה היה ממש "שלנו". שנינו עברנו את זה.
‏זה היה ממש חצי חצי.
‏כי לילי הייתה אחראית על ללדת,
‏ואני הייתי אחראי על חטיפים.
‏היינו בבית החולים ובילינו שם.
‏"בילינו". זה היה ממש אינטנסיבי.
‏היינו שם זמן מה,
‏והרגע התקרב ופתאום
‏לאשתי היו צירי לידה.
‏ואפשר להרגיש את האנרגייה בחדר משתנה.
‏והאחות החדשה, שמעולם לא ראיתי לפני כן,
‏מרינגור סופטבול, מגיעה משום מקום
‏ואומרת, "קדימה, לילי, ‏את יכולה לעשות זאת. קדימה, תינוק!"
‏"את יכולה לעשות זאת, אחותי!"
‏וישבתי שם. עמדתי שם,
‏אוחז ברגלה של אשתי,
‏בזמן שהיא…
‏יולדת את הבן שלנו.
‏ו…
‏זה…
‏הדבר הכי מדהים שאי פעם ראיתי.
‏זה כמו לראות חיים, בריאה, בראשיתם.
‏ואני יודע שזה נשמע בעד החיים,
‏אבל זה הרבה יותר בעד האימא.
‏מעולם לא ראיתי דבר כה מלכותי בחיי.
‏לצפות באישה יולדת…
‏אתה חושב, "זו הסיבה ‏שאימהות עונות בצלצול הראשון."
‏אז כשתעזבו הערב, אם עדיין יש לכם אימא,
‏שלחו לה הודעה, תגידו לה שאתם אוהבים אותה.
‏או אפילו טוב יותר,
‏תתקשרו אליה.
‏או אפילו טוב יותר, ‏תתקשרו אליה בדרך לאנשהו.
‏כדי שיהיה מועד סיום לשיחה.
‏אז הבאנו את בננו הביתה,
‏והוא ממש חמוד.
‏הוא ממש מתוק. חשבתי, "אלוהים.
‏"הוא כזה… הוא כזה חמוד. הוא חתיך." ‏יש לי בן חתיך.
‏כי הוא קטן וקירח וסימטרי.
‏ובכנות, הוא מאוד דומה לג'ייסון סטיית'האם.
‏ו…
‏עשינו כיף חיים. כשנולד לך תינוק חדש,
‏אתה רק רוצה למחוץ אותו. אתם מבינים אותי?
‏אלוהים, אני רוצה את התינוק הקטן הזה. ‏הוא כזה מתוק.
‏אתה רק רוצה לקחת חתיכה מהלחיים שלו ‏ולפרוס אותה על טוסט.
‏הוא כל כך חמוד. יש לו אזור רך בקצה הראש.
‏אזור רך זה דבר אמיתי, אתם מבינים?
‏זה לא כמו שיש לך פינה חמה לניל דיאמונד.
‏לא. לתינוקות יש אזור רך בקצה הראש,
‏איפה שהגולגולת שלהם טרם התאחתה.
‏זה רק עור ומוח.
‏ואפשר לראות את הדופק הקטן שלהם ‏וזה ממש חמוד.
‏אני רק רוצה לקחת קש ולתקוע אותו שם.
‏ולמצוץ את המוח הקטן והמתוק שלו.
‏שבתור חבר בעלית המדיה היהודית הליברלית,
‏זה מה שהימין הקיצוני חושב שאני כבר עושה.
‏בסדר, חבר'ה, זה הכול. אני ניק קרול.
‏תודה, וושינגטון הבירה.
‏תודה לאשתי. תודה לבני.
‏תודה למשפחתי.
‏תודה לכם שבאתם. אני מאוד מעריך את זה.
‏זה…
‏מצלמים.
‏תראו איך אני נראה כשאני לחוץ.
‏תראו אותי מנסה להעביר הילוך במעבר חצייה.