Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Što ima, Washington D.C.?
Hvala što ste došli.
Gledajte, vremena su luda.
Svi samo dajemo sve od sebe i želim da znate
da će sljedećih četiri, pet i pol sati
sve biti u redu, dobro?
Hvala.
Nisam se uvijek tako osjećao.
Sjećam se sedmog razreda.
Naša prva mješovita zabava.
Uvijek je bilo vrlo uzbudljivo.
U to su vrijeme svi još bili heteroseksualci.
Bio sam nabrijan.
Nosio sam ljubičastu košulju,
žućkastosmeđe hlače iz GapKidsa
s elastičnom trakom oko struka
za djecu koja su govorila: „Jako mi se kaka!“
Bio sam vrlo uzbuđen zbog zabave
jer se trebala pojaviti Lizzy
u koju sam bio zaljubljen cijelo djetinjstvo.
Sjedila je sama i gledala TV.
Ušetao sam.
Već sam imao spreman ulet pa sam rekao:
„Jesi li čula da kći gđe Goldman možda ima rak?“
Jednostavno majstorski ulet.
U trenu kad se okrenula prema meni
s leđa mi je prišla Jenny, cura u čijoj smo kući bili,
i svukla mi hlače.
Bez problema mi je svukla hlače s elastičnim pojasom oko struka.
Ispod njih sam nosio svilene bokserice.
Poput poslovnog čovjeka na odmoru u Hong Kongu.
Skliznule su bez problema…
Lizzy se okrenula prema meni i sad se našla oči u oči
s ćelavim, malim indijskim oraščićem.
Užasnuta je.
Jenny, koja mi je svukla hlače,
prestravljena je.
A ja sam sad komičar.
Hvala.
Kasno sam sazrio, pa je bilo grozno što su mi u toj dobi svukli hlače.
Bio sam izbirljiv s hranom.
Kao dijete sam jeo samo makarone sa sirom.
Sjećam se da mi je mama kuhala
druga jela da provjeri sviđa li mi se još nešto.
Tu i tamo bi začinila stvari
s nečim poput fettuccina Alfredo.
U stvarnosti je samo dodavala vrhnje za kuhanje. Bilo je…
Fettuccine Alfredo, tjestenina s najviše umaka.
Jedne sam noći požderao veliku zdjelu fettuccina Alfredo.
Sjajan obrok prije karatea.
Osobito za 6-godišnjaka s intolerancijom na laktozu koja još nije dijagnosticirana.
Znači, pojeo sam fettuccine Alfredo.
Uskočio u monovolumen, ne hvalim se,
ali imali smo Plymouth Voyagera. Ništa posebno.
Sjeo sam skroz straga. Odostraga s desne strane.
Mama mi je dala breskvu za desert.
Samo sam rekao: „Fuj, ova breskva je sočna!“
„Onda je nemoj pojesti.“ Uzeo sam je i ugurao u držač za čaše.
Stavio maramicu preko nje i samo rekao: „Bjeskva!“
Jer sam u to vrijeme imao govojnu manu.
Onda smo stigli na karate.
Išao sam na karate. Bio sam mladi Židov,
a trenirao sam u svom gradu s 10 vatrogasaca koji su bili Irci i katolici.
U katoličkoj školi Uskrsnuće.
U toj školi nisam bio dobrodošao po danu.
No htio sam im reći:
„Ne znam biste li dobili to ime bez mene.“
Navodno, D.C.
Znači, dovezao sam se na karate.
Pozdravio svoje prijatelje karatiste.
Iskazao im duboko poštovanje.
Ne znam jeste li ikada prisustvovali satovima karatea
ili još bolje, demonstraciji.
Radi se o povremenoj ceremoniji na kojoj pokazuješ
da jedva znaš otplesati ples s TikToka.
Ovako nekako…
Ne znam. Oprostite. Neću to raditi.
Polako biste napredovali od bijelog do žutog pojasa
pa sve do crnog pojasa.
Znači, trenirao sam karate
i vježbao sve te udarce rukama i nogama.
Pomislio sam: „U redu, dobro mi ide.
Dobro mi ide karate.“
Odjednom sam čuo ovo.
Pomislio sam: „Aha, fettuccine Alfredo“.
Ispričao sam se.
Svim karatistima.
Pa sam otišao u hodnik
i počeo onako brzo hodati,
kad ovako hodate.
Zabavno je u hodniku druge škole.
Vidiš nadahnjujući poster.
Isusa koji govori: „Drži se“. I…
Došao sam u zahod i spremao se obaviti nuždu.
I zavezao sam pojas oko gija.
Ne znam koliko ste upoznati s borilačkim vještinama,
ali gi je karatistička uniforma.
Ta se riječ danas rabi i za pročišćeni maslac.
Za one koji su upoznati s ketogenom dijetom
ili bulletproof kavom.
Trenutačno je konzumiram, a radi se o kavi u koju stavite
mnogo pročišćenog maslaca.
Za 5 će god. govoriti: „Sjećate se kad su svima eksplodirale vene?“
Kao Atkinsonova.
Sjećate se da je izumitelj te dijete
umro od srčanog udara?
Ili tipa koji je izmislio Segway? Znate li kako je on umro?
Pao je sa Segwaya na visinskom prijelazu…
Što je dobar prijelaz na…
moj gi.
Koji sam zavezao stotinu puta
jer djeca ne razumiju budućnost
ili posljedice.
Dakle, pokušavao sam ga odvezati.
A onda sam samo poprskao gi…
pjenom od fettuccina Alfredo.
Morao sam se vratiti kroz školski hodnik,
nekako sam se vukao.
Poput malog Johna Waynea. Vratio sam se na karate i rekao:
„Zdravo, Kemosabe.“
Vatrogasci nisu rekli ni riječ.
Ali znate da su doma suprugama rekli:
„Mali Kroll se posrao u gi, jebote.“
Pokušavam vam reći
da sam te večeri ušetao na karate s bijelim pojasom,
a izašao sa smeđim.
Hvala.
Stvarno sam kasno sazrio. Dugo mi je trebalo za dosta toga.
Npr. izjaviti nekome ljubav.
Sjeća li se itko u publici kad je prvi put nekom rekao da ga voli?
I ne članu obitelji ili divnom tanjuru pohane piletine s parmezanom.
Sjećate li se?
Doviknite koliko ste tada imali godina.
Trinaest. Osamnaest.
Ja sam to učinio s 32.
Sjeća li se itko kad im je netko prvi put slomio srce?
Trinaest. Šesnaest.
Meni se to dogodilo s 33.
To znači da je prva žena kojoj sam rekao da je volim
bila i prva koja mi je slomila srce.
I dobro me sredila, jebote!
To je bilo prije 10 godina. Zvala se Kate.
Bila je tip žene za koju sam uvijek mislio
da je nikad ne bih mogao osvojiti. Lijepa i smiješna.
I pametna.
Tip djevojke na koju sam uvijek padao u srednjoj školi.
No bili smo samo prijatelji.
Ne znam je li ta vrsta dinamike poznata ljudima
koji dolaze na stand upove.
Ali znate ono kad ste…
Prijatelji, a postoji simpatija.
Tenzija raste sve dok netko ne kaže:
„Jocelyn, možemo li večeras razgovarati?“
„Ovo će dobro završiti.“
Otišao bih na zabavu i pijan izvalio:
„Jocelyn, kako sam ranije spomenuo,
htio sam porazgovarati s tobom
i reći ti da veoma cijenim naše prijateljstvo.
No moram ti reći i koliko često drkam na tebe.“
A onda bi rekla: „Joj, Nicky, to je tako slatko.
Ali bolje je da ostanemo prijatelji.“
A ja bih rekao: „Da, nadao sam se tom ishodu.“
Onda bi izašla
sa zabave u mojoj kući
i izdrkala nekom igraču lakrosa
koji je pretrpio više potresa mozga.
U redu?
No sad imam 32 i upoznao sam tu Kate.
Zaljubljeni smo. Razgovaramo o useljenju.
Vodimo razgovore koji se vode kad mislite da ste s onom pravom.
Govorite…
„Da imamo dijete…“
„Kako bismo ga nazvali?“
Rekao sam: „Kilometar.
Kilometar Kroll. To je moćno ime.“
Jer mi je Miles Davis veoma drag.
No još mi je draži metrički sustav.
Stvarno smo bili zagrijani jedno za drugo…
Dobila je posao u New Yorku
i pozvani smo na vjenčanje, pa sam doputovao avionom,
a poslije smo planirali zajedno provesti vikend.
Otišli smo na vjenčanje.
Jeste li ikad bili na vjenčanju s djevojkom
i govorili: „Hoćemo li i mi tako…?“
„Djevojčica s prstenjem je slatka,
no nama bi jazavčar u bijelom odijelu nosio prstenje?“
Gledam obred i jednostavno plačem.
Pogledam prema njoj i vidim da plače mnogo manje.
Dođemo doma poslije vjenčanja i ona kaže:
„Nick, moramo razgovarati.“
„O čemu? O budućnosti?“
„Tako nekako.“
„Što se događa?“ „Vrijeme je da prekinemo.“
„Molim? Ne shvaćam. Odlično nam ide.“
„Ne, Nick. Razgovarali smo o tome.“
„Nismo razgovarali o tome!“
„Razgovarala sam o tome sa svojim prijateljicama.“
A kad dobiješ nogu,
shvatiš da si posljednji saznao
da ćeš biti ostavljen.
Ta je osoba sve to riješila u fokus-skupinama.
Proučili su materijal na radionici
i sada ti predstavljaju svoje nalaze.
A to je da ne vrijediš, seronjo.
„Razgovarajmo o tome.“ „Nick, već sam ti rekla.
Ne želim se vjenčati.“
Rekao sam: „Ne moramo se vjenčati!
Možemo biti jedan od parova koji su jednostavno zajedno
i svi se pitaju ‘Koja je njihova priča?
Ne žele se osigurati?’“
Pa sam jednostavno počeo kumiti.
„Molim te.“
Što nije bila učinkovito
jer znam da je djelomično htjela prekinuti sa mnom
jer me nije smatrala muževnim.
Htjela je istetoviranog tipa koji zna voziti auto s ručnim mjenjačem,
koji zna voziti motocikl…
A ja nikad neću biti tip koji vozi motocikl.
Da ga vozim, bio bih među zadnjima
i govorio: „Joj, ne, propustit ću zeleno.
Razdvojit ću se od momaka.
A baš sam se veselio tutnjanju kroz četvrt
kako bih ljudima uništio dan.“
Kad sam počeo kumiti.
Nije bilo učinkovito.
No čačkao sam i dalje. „Daj mi razlog.“
„Nick, nije… U redu!
Jednostavno mi nisi privlačan.“
Došlo mi je…
„Kul…
U redu, kul. Jako kul.
Baš kul.
Tako je. Veoma kul.
Baš kul da sam to čuo.
Kul.
Hej, što misliš o tome da mi daš
doslovno bilo koji drugi razlog
zašto želiš prekinuti?“
Mogla je reći: „Prekidamo.“
„Zašto?“ „Jer sam u Al-Kaidi.“
„Shvaćam. Moraš tome posvetiti dosta vremena.“
Samo naprijed, u redu.“
„Jednostavno mi nisi privlačan“ me ubilo.
Konačno je u tri ujutro rekla:
„Nick, moram ići spavati.“
Spakirao sam sve stvari,
posljednji je put poljubio na rastanku i pomirisao je kao neki psihopat, jebote.
Onda sam otišao iz stana.
Izašao u hodnik.
S malim kovčegom na kotačiće.
Kao sudionik emisije Apprentice koji je upravo dobio otkaz.
Hodam niz ulicu. New York u tri ujutro.
I upravo sam izgubio ljubav života.
I nemam gdje odsjesti.
Jednostavno sam počeo plakati.
Da.
Plačem. To mi je odlika. Plačem…
Ali plačem od sreće.
Plačem kad držim zdravice.
A to je bilo nešto što se Kate nije sviđalo.
„Možemo li samo na brzinu dići čaše?“
A ona bi rekla: „Počni voziti motor, jebote.“
„Ne mogu, jer čak i da sam siguran i nosim kacigu,
ne mogu vjerovati ostalim vozačima na cesti…“
Plačem kad gledam Loweove reklame.
Znate one reklame u kojima otac kupuje sav pribor
za izradu koša?
Građevni i jedaći.
Sav pribor.
Onda ga je postavio u prilazu.
Pa uči desetogodišnjeg sina kako šutirati slobodna bacanja.
Onda pokažu kako deset godina poslije
sin igra u završnici državnog prvenstva.
I nosi nemarkirani dres
na kojem piše „Državno“.
Druga ekipa zove se „Sveučilište iz Koledža“.
Pa na njemu naprave prekršaj sekundu prije kraja utakmice.
I sad je na liniji slobodnih bacanja.
Pogađa slobodno bacanje za pobjedu, a publika podivlja.
Pogleda prema svom ocu i kaže:
„Hvala što si napravio ovaj koš.
I hvala što kupuješ u Loweu.“
Tata ga je onda pogledao i rekao:
„Volim te
i volim kupovati u Loweu.
I volim ovog čovjeka.“
Sad je sa starijim crncem, a ja sam pomislio:
„Bože, pogledaj ovu modernu američku obitelj!“
To me rasplače.
Prekid me je potresao, čovječe.
„Jednostavno mi nisi privlačan.“
No kad mi je Kate to rekla,
pomislio sam: „To je poprilično… fer.
Rugoba sam, jebote.“
Osjeća li se itko ovdje dobro kada vidi svoj odraz u zrcalu?
„Da!“ Obično to bude jedan tip
i Lizzo.
Znate…
Shvaćam to s Lizzo. Svira flautu. Veoma je seksepilno. Guba je.
Ali tko je taj tip? Znate te tipove, koji su jednostavno…
Kao da im uvijek smeta sunce…
Uvijek se diraju po prsima.
Pitam se kakva su njihova jutra.
Pogleda li se u zrcalo i pomisli:
„Rasturaš, jebote.
U redu, hajdemo započeti dan, Jake.“
Tako ne izgleda moje jutro, u redu?
Radim sve što mogu da budem što privlačniji.
Zato večeras izgledam kao jedan od prijatelja Christophera iz Sopranosa.
Znate…
„Hej, Chris. Hoćeš li porazgovarati sa svojim ujakom Tonyjem za mene?
Radim sve što mogu, a kad se pogledam u zrcalo
čujem glas koji zvuči
poput engleskog nasilnika.
Zvuči ovako:
„Pogledaj se.
Prokleta debela iguano.“
Glas koji čujem mogao bi pripadati brit. akcijskog zvijezdi Jasonu Stathamu.
„Zašto si tako crven kad izađeš iz tuša?“
„Jer imam ekcem.“
„Da, imaš ekcem, zar ne?
A što dovodi do njegova pogoršanja?“
„Mliječni proizvodi.“ „I dalje jedeš mnogo sladoleda, zar ne?“
„Da.“ „A orašasti plodovi?“
„Škode mi indijski oraščići.“ „Ne bi ih trebao jesti, zar ne?“
„Kako ćeš si pomoći?“
„Mislim da bih trebao…“ „Da, ideš do apoteke?“
„Mi to zovemo ljekarna.“ „Kladim se da je tako, jebote.“
„Ideš do apoteke kupiti svoje hidratantne kreme bez mirisa
i veliko pakiranje dječjeg melatonina.“
„Od običnog…“
„Da, od običnog si grogi ujutro, zar ne?
Onda si išetao iz apoteke i što si…“
„Zaboravio sam kremu…“
„Da, zaboravio si kremu za ekcem!
Zašto ne odjebeš,
debela, zaboravljiva, vodozemna, crvena, nadražena
jadna, naduta, prokleta ništarijo?“
Pogledam se u zrcalo i pomislim: „Započnimo dan.“
Teško je započeti dan.
Trenutačno. Općenito.
Znate što mi pomaže…
Kad se probudim i pomislim: „Možda naučim nešto novo.“
Uvijek je uzbudljivo.
Nedavno sam naučio… U redu, ovo je ludo.
Ovo je… U redu, začepite.
Ovo je ludo.
Jeste li znali… Tiho.
Jeste li znali da se prdež ne čuje
ako povučete guz na stranu
kad morate prdnuti?
Jeste li…
Sve su žene znale. Jeste li…
To mijenja sve.
Što sam mislio da stvara zvuk prdeža
ako ne moji mali guzovi koji vibriraju tamo-amo?
Mislio sam da je mali trubač unutra?
Mali Miles Davis koji svira…
Mali Pero Prdero. Što sam mislio?
Možete ostati na zabavi dva sata dulje.
Stvarno. Na zabavi ste pa kažete: „Idem samo na sekundu. Samo ću…“
A onda pokušavate trčati kako vas prdac ne bi pratio.
„Ne znam što to smrdi, čovječe.
Možda netko peče jaja ili…
Miš je umro u zidu? Ja…
Samo znam da ništa nisam čuo.“
Ne želimo reći da nam se prdi.
Ni da nam nešto ne štima sa želucem.
Nitko ne kaže: „Imam proljev.“
Znate što mislim?
Uvijek kažu: „Malo me boli želudac.
Nešto me muči želudac.“
„Stari, imaš proljev.“
Nitko to ne želi priznati.
A onda te iznenadi. Znate na što mislim?
Bio sam na jutarnjem sastanku, popio sam dvije kave
pa onda voćni frape.
Ispričao sam se kolegama.
Rekao sam:
„Ispričajte me.“
Ušao sam u svoj automobil. Do kuće mi treba 10 minuta.
Počeo sam voziti.
Odjednom mi se počnu kostriješiti dlake na rukama.
Ulovila me drhtavica.
Vozite radeći tehnike disanja za dupe.
Dovezem se pred kuću. Nisam se još uparkirao.
Pomislim: „Neću stići!
Hoću li stići?“
A Statham kaže: „Nećeš.“
„Molim te, nemoj da budem ta osoba!
Ne želim biti ta osoba!“
A onda… Znate kako je bilo u New Orleansu?
Točno prije negoli su popustili nasipi.
Govorili su: „Što ako pustimo malo vode
kroz nasipe? Možda će to spasiti grad.“
Pa sam pustio griotu kroz nasip.
Pomislio sam: „Je li to dovoljno?“
Statham je odgovorio: „Ne, želim sve.“
„Nemoj da budem ta osoba!“
A onda sam jednostavno napunio gaće
pečenom govedinom veličine putnog jastuka.
Uživajte u tome na sljedećem roštilju.
Pitao sam: „Je li to dovoljno?“ Statham je odgovorio: „Da, dobro je.“
Još se nisam uparkirao.
Čvrsto držim volan.
Noge mi se tresu kao čivavi iz šinteraja.
Konačno izađem iz automobila i dogegam se unutra.
Kao Charlie Chaplin…
Ustanem. Spalim odjeću.
Otuširam se.
Pa odspavam četiri sata od sramote.
Ustanem, ukrcam se na avion i dođem ovamo u Washington D.C.
Samo naprijed. Počinju vam se kostriješiti dlake na rukama?
Cijela priča je istinita osim ovog zadnjeg dijela.
Doista sam se usrao u gaće u Priusu.
No taj zadnji dio…
To se zapravo dogodilo prije 9 godina.
Godinu nakon što me Kate ostavila.
Žena koja je rekla da se nikad neće udati
tada je bila zaručena za drugog muškarca.
A ja sjedim u autu punih gaća i pitam se: „Zašto je prekinula sa mnom?“
Jebote.
Osjećao sam se kao klinac.
Uvijek sam se tako osjećao
jer sam najmlađi u svojoj obitelji. Beba sam svoje obitelji.
Da.
„Nick je beba.“
„Nicky je…“ Ne, Nick. Imaš 44 godine.
I nikad nisi kupio poklon nijednom članu svoje obitelji.
U redu?
Redoslijed rođenja mi je važan. Zato sam i postao izvođač.
Jer sam beba obitelji.
Tko je ovdje najstariji u svojoj obitelji?
Da.
Dižete ruke kao dobri dječaci i djevojčice.
Da…
„Da, i nosim težinu svog prvorodstva…“
Vi ste poput Vina Diesela.
Mislite da ste zvijezda filma.
A onda odjednom počnu dodavati članove postave,
na što kažete: „Nisam znao da se radi o ansamblu.“
Teško je biti najstariji.
Jer moraš biti pionir. Moraš biti osoba
koja sve sama nauči.
I onda se moraš brinuti za braću i sestre. Moj je brat
sam naučio voziti auto s ručnim mjenjačem kad je napunio šesnaest.
Kad sam ja napunio šesnaest, htio mi je to pokazati,
a ja sam rekao: „Ovo je teško.
Ne mogu šarmirati spojku.
'Đenja, imam drugog posla.“
Brat mi je pokazao sve utjecajne filmove.
Do desete sam godine pogledao sve filmove Mela Brooksa.
Pokazao mi je…
Pokazao mi je i film Egzorcist kad sam imao pet godina.
Pa se prenerazim svaki put kad vidim djevojčicu
kojoj se glava okreće za 360 °.
Imamo li najmlađe djece u publici večeras?
„Svi žele razgovarati sa mnom!
Hirovit sam!
Napustio sam tri različita psa i ostavio ih na brigu svojim roditeljima.“
Ako ste srednje dijete… Nikog nije briga, začepite.
Začepite. Nikog nije briga.
To ste već znali, zar ne?
Zato odaberete partnere
koji kažu: „Obitelj ti je sjebana.“
„Znam! Zato smo mi pravi tim, zar ne?“
Ima li jedinaca u publici? Da!
Jeste li došli s roditeljima?
„Roditelji su mi prijatelji.
A prijatelji su mi obitelj.“
Ima li ovdje netko starog tatu?
Da? Koliko je imao godina kad ste se rodili?
Ne znam, ali prešao je 60 godina.
Toliko? Koliko vi imate godina?
-Dvadeset i jednu. -U redu, onda je imao 40-ak godina.
Zapravo je rano dobio dijete.
To su dobre godine za djecu.
To zapravo znači da je bio spreman.
Smiješno je kad kažete: „Konačno smo upoznali Calebova oca.
Sto tri su mu godine.“
Neki tip se pojavi i kaže: „Došao sam po svog sina, Caleba.
Nosim traperice True Religion.
Ali nemam dupe.“
Znate kako stari ljudi ostare tako da izgube dupe?
„Kakam iz dna leđa.“
Najmlađe sam od četvero djece.
Moj brat i dvije sestre imaju po četvero djece.
Dakle, imam 12 nećaka i nećakinja.
Uvijek sam bio „ujak Nick“.
Na primjer: „I ujak Nick ima ekcem.“
„Tako je, mali. Ujak Nick ima ekcem.
Zato stavlja posebnu kremu na prstiće
da se ne osuše i ne sliče na vještičje penise.“
Doista nanosim steroidnu kr…
Toliko sam muževan.
Da me pitaju: „Uzimaš steroide?“
Odgovorio bih: „Da.
One topikalne… Klobetasol. Čuo si za to?
Trebao bih se time prekriti kad izađem iz tuša
tako da sam gladak nakon tuširanja,
gotovo kao tuljan, znate?
Onda, zabavljaš li se na spoju?
Mislim da najmlađa djeca često pokušavaju uhvatiti korak.
Uvijek se uspoređuju sa starijom djecom.
Žele se doimati starijima.
Zato sam počeo pušiti kad sam bio poprilično mlad.
Obožavao sam to. Tako mi je dobro išlo.
Radio sam kolutove od dima. Radio sam sve što je bilo kul kod pušenja.
Radio sam kolutove od dima…
Pomislio sam: „Moram prestati, ali ne mogu.“
Pušenje je bilo seksepilno. Osjećao sam se kao Jake.
Znate na što mislim?
Govorio bih…
„Nisam šupak, samo sam sramežljiv.“
Nikad nisam imao taj pristup, uvijek je bilo: „Sviđaš mi se!
Bez igrica!
Plesat ćemo, smijat ćemo se, i dopast ću se tvojim roditeljima.“
„Osjećam da ćemo se zbližiti ako ti pojebem prijateljicu.“
„Nikad više neću pogledati drugu! Iskopat ću si oči za tebe!“
„Nisam stigao na sprovod tvoje mame, Incubus je nastupao u gradu.“
Pomislio sam: „Moram prestati pušiti.“ Osjećao sam se tako slabo.
Probao sam naglo prestati,
no samo sam naglo prestao pokušavati.
Zločesti sam dječak koji se igra riječima.
Probao sam e-cigarete, no uzrokuju neugodu.
Pušači e-cigareta izgledaju kao da im je neugodno.
Puše ovako…
„Stari, vidimo da sišeš tu malu robotsku kitu.“
Kao da su zaboravili drugi dio,
onaj kad otpuhnu najveći svjetski oblak dima.
Ovako nešto…
„Je li onaj momak s tetovažom na vratu
zmaj koji bljuje dim mirisa lješnjaka?“
Očajnički sam htio prestati, ali nisam znao kako.
Naposljetku sam otišao na hipnozu.
Jebite se svi.
U redu?
Otišao sam u garažu nekog čudaka u Malibuu.
Znate one tipove iz obalnih gradova
pocrnjele poput lijepe košarkaške lopte?
Imao je divan, prekrasan, valovit tupe.
Ušetao sam u garažu tog čudnog sakupljača u Malibuu
punu starih izdanja časopisa People,
a na zidu je izblijedjeli članak o Katherine Heigl.
Taj joj je tip ili pomogao da prestane pušiti
ili ju je ubio.
Ne znam što se dogodilo. Sjeo sam u čudan naslonjač,
a on me pitao retorička pitanja.
„Nick, bi li dao pištolj malom djetetu?“
„Ne poznajem to dijete.
Je netko provjerio njegovu podobnost?“
Onda me hipnotizirao.
Ne znam niti što mi je rekao niti što mi je učinio.
Znam samo da sam se probudio za jedan sat u njegovoj prljavoj garaži.
Išetao sam od tamo
i od tada nisam zapalio cigaretu.
Hvala.
Ali svaki put kad vidim malo dijete, dam mu pištolj.
Znači, išao sam na hipnozu u ranim 30-ima zbog pušenja.
Onda sam opet išao u ranim 40-ima
zbog mnogo zanimljivijeg razloga.
Otišao sam na hipnozu
jer sam ovisan o grickalicama.
Obožavam ih!
Grickalice…
Obožavam ih. Toliko ih obožavam da samo želim
jesti slane čipse s octom.
U zadnjem dijelu ustiju.
Želim kisele gumene bombone, kekse, perece s maslacem od kikirikija.
Želim slatkiše! Želim čokoladice.
Znate li da je jedino poduzeće s kojim sam pristao surađivati
proizvođač Take 5 čokoladica?
Razumijete li što to znači?
To znači da je jedino poduzeće za koje sam smatrao da je
„u cijelosti usklađeno s mojim vrijednostima“
proizvođač čokoladice Take 5.
Jer su moje vrijednosti
kikiriki, maslac od kikirikija, čokolada, karamela i pereci. Molim?
Hrskavo, slano, mljackavo, mekano…
„Ne želim novac, platite mi čokoladicama.“
Doslovno uđem u kuhinju, otvorim ostavu i pomislim:
„Napad na grickalice!“ Samo želim jesti grickalice, jebote.
Pomislio sam: „Moram prestati. Osjećam da gubim kontrolu.“
Imam snagu volje djeteta,
no financijske resurse odrasle osobe.
Pa sam pomislio: „Jebi ga. Opet ću otići na hipnozu.
Ne mogu koš. lopti koja je ubila Katherine Heigl.
Pa sam čuo za neku ženu po imenu Danica.
Razgovarali smo telefonski.
Pa me hipnotizirala preko telefona.
Snimala je postupak.
Onda mi je poslala snimku.
Slušam je prije spavanja.
Ekipa… Svi samo dajemo sve od sebe.
U redu?
„Znači, Nick. Hipnotizirat ću te.
Odbrojavam od deset. Tri, dva, jedan.
U dubokom si snu.
Znači, Nick. Gledaš televiziju.
Na ekranu se pojavi spiker.
On kaže:
‘Nick! Prestani sa svim tim grickalicama!’
Postoji pritajena skupina kriminalaca
koji idu od tvornice do tvornice
pune brašna i šećera
koje zamjenjuju hrskavim repovima štakora
i mljevenim krilima žohara.
I naravno, kad su gumeni bomboni tamo,
to je sav mulj
od onog ljepljivog što proizvode crvi.“
Za sve one koji me sažalijevaju misleći: „Kate je dala nogu Nicku.“
Ne spavam sam.
Napravim si šalicu čaja,
pojedem pola melatonina za djecu
i onda slušam Danicu
koja mi priča najuvrnutiju priču prije spavanja ikada.
Koliko vas je povjerovalo u tu priču?
U redu, otprilike troje?
Onda bih vam htio nešto pustiti.
Što mislite da se događa ovdje večeras?
Dobit ćete pravog, ranjivog Nickyja K.-a.
U redu, Beth. Možemo?
Što ako brašno sadrži hrskave repove štakora…
Pa što ako brašno sadrži hrskava krila žohara…
Nije ih bilo briga.
Naravno da su znali da će suhi puževi
biti samljeveni sa šećerom,
što znači da će tekućina biti unutra.
Gumeni bomboni bit će fini,
unutra će biti ljigavi puževi.
Kao što sam rekao, svi samo dajemo sve od sebe, u redu?
Dakle…
Treba nam malo vode…
Znači…
Volim grickalice. Mali sam grickavac.
Jake. Jake je zavodnik. Ja sam više mali grickavac.
Ali volim voće i povrće…
Trenutačno su mi najdraže prokulice.
Rekao bih da nijedno povrće nije učinilo veći zaokret u mom životu
od prokulica.
Jeo sam ih kuhane kao dijete. Mama bi rekla: „Jedi prokulice.“
„Želiš da pojedem te loptice skočice
prekrivene poprdljivom salatom?“
„Nicky, pojedi samo jednu.“
„Hej, mama. A da pojedeš samo jednu kitu?“
Bio sam tako grub prema mami.
Zašto smo tako grubi prema mamama?
Zašto sam i dalje tako grub prema njoj?
Mislite: „Nisam grub prema njoj. Volim je.“
Evo imitacije vaše reakcije
kad vas nazove majka. Evo je.
„Jebote…“
To je to. Savršena je. To je savršena imitacija.
Od svih ljudi u životu, najmanje strpljenja imam
za svoju majku.
Kad bi mi rekla:
„Proslijedit ću ti članak
o pokretu art deco u Los Angelesu.“ Odgovorio bih:
„Zašto si to učinila, mama?
Znaš da mi je art deco najmanje drag arhitektonski pokret!“
A očevi se pak izvlače nekažnjeno.
Sjećam se da bi me tata nazvao:
„Htio sam doći danas na tvoju bejzbolsku utakmicu, ali nisam.“
„U redu je, tatice.“
Mama bi rekla: „Dobro ti stoji jakna.“ „Što je sa svim mojim ostalim jaknama?
Što im fali?
Mrzim tvoju ljubav.“
Problem s mamama jest
što su neophodne, znate?
Poput Vina Diesela u filmovima Brzi i žestoki.
Ne znam znate li, ali bave se temom obitelji.
Mame su poput Vina Diesela.
„Ovaj mi tip ide na živce,
ali ne vjerujem da možemo bez njega.“
Mislim da s mamama ne štima dinamika moći.
Znate?
Mislim da je tome tako
jer doslovno rastemo u njima.
Jednostavno doslovno isisamo život iz njih.
„Daj mi sve svoje hranjive tvari.
Kosa ti više nikad neće biti ista.
Onda jednostavno iskliznemo iz njihovih vagina i samo kažemo:
„Jebite se!“
Stvarno sam pokušavao shvatiti
zašto smo tako grubi prema mamama.
Mislim da sam dokučio razlog.
Mislim da je tome tako
jer su tako naporne, jebote.
Hvala.
To je bio moj Ted govor o mamama.
Možda je u publici s nama neka mama koja misli:
„Ova šala, jebote. Ne sviđa mi se.
Ne sviđa mi se ova vibra.“ Pitao bih vas nešto.
Želim da sudjelujete u šali.
Zamolit ću vas da na sekundu pomislite na svoju mamu.
I kako je naporna, jebote.
Pomislit ćete: „U redu, štima. Shvaćam.“
Pomislim na svoju mamu
i koliko ju je nervirala njezina majka.
Moja baka bila je sjajna žena, no bila je stroga, znate.
Sjećam se jednog Dana zahvalnosti.
Nosio sam novi pulover, dodirnula mi je trbušinu
i rekla: „Pa, Nick. Izgledaš veoma uspješno.“
Pomislio sam: „Ti bokca! Zadirkuje me baka!“
Statham je rekao: „Da sam se bar ja toga sjetio.“
Bila je stroga.
Preživjela je Veliku gospodarsku krizu.
Izgubila je obitelj u Holokaustu.
„Žao mi je što misliš da je Georgetown za elitu.“
Ovako stoje stvari, mame.
Ne znate igrati igrice.
To je vaš problem.
Javite se čim zazvoni.
Budite malo opuštenije.
Nazovete je, a ona se javi iste sekunde.
„Slučajno sam te nazvao. Oprosti. Zaboravi. Moram ići.“
Tatama to bolje ide. Iskreno, kad je riječ o mom tati,
mogu ga nazvati, ne javi se tri tjedna
pa mi pošalje poruku u srijedu u ponoć:
„Jesi budan?“
„Za tebe jesam, tatice.“
Znači, idem na psihoterapiju…
Da.
Idem, i mislim da je najkorisnije što sam ondje naučio
da se ne možete stvarno zaljubiti dok ne shvatite kako voljeti sebe.
A za to treba jako puno vremena.
Konačno sam upoznao nekoga. Zvala se Lily i počeli smo…
Izlaziti, kliknuli smo.
Stvarno smo se zaljubili.
Otputovali smo na prvi romantični odmor u Italiju.
Otputovali smo u Bolognu, što na talijanskom znači ragu.
Sjajno smo se provodili, no pomislih: „Trebam dodati gas.
Kako da dodam gas, jebote?“
„Hajdemo iznajmiti automobil. Idemo se provozati
talijanskom unutrašnjošću.“
„Sjajno.“
Otišli smo u rent-a-car.
Što na talijanskom znači: „Iznajmiti kitu.“
Ne vidite me iza ovog stolca.
Otišli smo u rent-a-car. Spakirali sve u automobil.
I…
Mjenjač je ručni.
Rekoh: „Dušo, znaš što je kul kod mene?
Ne znam voziti auto s ručnim mjenjačem.“
Rekla je: „U redu. Nema problema. Idem reći tipu.“
Otišla je unutra i pozvala tipa koji radi u bolonjskom rent-a-caru.
Izašao je i rekao:
„Hej, ne…
Ne…
Automatik…
u Bologni?
Nema automatika u Bologni.“
Rekao sam: „U redu.“ Odgovorio je. „Ti…
Nemaš…
Nemaš ručicu mjenjača?“
„Imam, samo se ne znam koristiti njome.“
„U redu… Imam ideju. Lampica.
Imam ideju. Što kažeš na ovo?
Unajmi vozača. Neka tvoja djevojka sjedi naprijed s njime.
Oni će se…
A ti sjedni straga, automatski, ha?
Rogonja si?
Osjetljivi rogonja?“
„Jebi se, čovječe. Snaći ću se.
Rekao sam djevojci:
„Dušo, ako imaš strpljenja, snaći ću se.“ Odgovorila je:
„Nemaš brige.“ Znači…
Ne znam jeste li ikad vozili automobil s ručnim mjenjačem, ali…
Ima tri pedale.
Jedna se zove „spojka“.
Muževan sam tip.
Zato znam da je clutch džepna knjižica
koju žene nose kad idu na otmjenu večeru.
Zato sam polako otpustio spojku.
I pritisnuo onu drugu pedalu.
Stavio sam ga u prvu, i jednostavno ne mogu…
Ugasio se. Jednostavno se ne može pokrenuti.
Jednostavno ga uopće ne mogu natjerati da krene.
Malo poput
Vincenta D'Onofrija u Muškarcima u crnom. Ovako…
„Dajte mi šećera!“
Trebalo nam je 1.45 h da izađemo iz Bologne
umjesto uobičajenih deset minuta.
No onda smo izašli iz grada i našli se na otvorenoj cesti.
Tako je prekrasno.
Sunce je počelo zalaziti.
Odjednom mi se počinju kostriješiti dlake na rukama.
Pomislio sam: „Joj, ne.“
A Statham je rekao: „Morao si popiti onaj drugi kapučino, zar ne?
Proljev stiže brzo i žestoko.
Nadam se da imaš transportera da te odveze na zahod.“
„Nabrojat ćeš sve svoje filmove?“
„Meg: Predator iz dubina.“
Rekao sam: „Moramo stati
na brzinu na benzinskoj.“
„U redu.“
„Ova gusjenica želi postati leptir.“
Krenemo prema benzinskoj.
Moram spustiti u nižu. To je najteži dio.
Ne mogu ga vratiti u brzinu. Pet smo metara od benzinske.
„Bože.“
„Dragi, jesi li dobro?“
„Da, malo me boli želudac.“
„Dragi, u redu je ako imaš proljev.
Možeš mi reći jer te volim.“
Onda sam je pogledao.
I posrao se u gaće.
Da.
Tada sam znao da je ona prava.
Znači, to je bilo krajem 2019. godine,
a poslije se uselila k meni.
Počeli smo živjeti zajedno u Los Angelesu početkom 2020. godine.
Sjećate li se…
Ovaj…
…ožujka 2020.?
Počelo je zatvaranje, a tek smo počeli živjeti zajedno.
Znao sam da je želim oženiti,
provesti ostatak života,
osnovati obitelj s njom.
Ne znam za vas, no i prije koronavirusa
činilo mi se da je sve na rubu pucanja.
Ništa nije bilo kako treba, a onda se pojavio koronavirus.
Pomislio sam: „Želim li imati djecu?
Želim li donijeti dijete na ovaj svijet
dok se sve ovo događa?“
Jednostavno sam se prepao.
Znam kako je teško imati dijete i kad ništa ne krene po zlu.
Imam sve te nećakinje i nećake, a svi moji prijatelji imaju djecu.
Nema ništa teže nego navesti četverogodišnjaka da pojede večeru.
Jeste li ikad probali?
„Izvoli makarone sa sirom.“ „Ne želim to.“
„Što želiš?“ „Želim pizzu.“
„U redu.“ Doneseš pizzu. „Što je ovo zeleno?“
„Samo bosiljak.“
„Ne želim bosiljak!“
„To je samo začin.“ „Što je začin?
Začin zvuči još gore!“
„U redu. Vrijeme je za spavanje.
Hajmo se spremiti.“ Krenete oprati zube.
„Ne volim ovu pastu za zube.
Ljuta je.“
„Molim? Ljuta? Radi se o mentolu.“
„Ne sviđa mi se ova ljuta pasta.“
„Nabavi neke nove pridjeve, stari.“
„Ne sviđa mi se ova mineralna. Ljuta je.“
„To je Pellegrino.
Koštala je osam dolara.
Molio si me da je kupim.
A onda si me molio za mobitel koji si držao prljavim prstićima.
Kako bi na Youtubeu mogao gledati kako švedski bjelački nacionalist
igra Mario Kart.“
„Zašto si tako grub prema meni?“
„Nisam, samo si umoran.“ „Nisam umoran.“
„Zašto onda trljaš oči?“ „Zato… što su ljute.“
„Vrijeme je za kupku.“
„Ne želim se kupati…“
Nekako si dislociraju oba ramena…
Ovako nekako…
A onda se okupaju.
A onda siđu u prizemlje s razdjeljkom.
U jednodijelnoj pidžamici kako bi rekli laku noć.
Ovako nekako…
Kao da su prokleti predsjednici dnevnog boravka.
Znači…
Nisam bio siguran za djecu.
Svibanj je, dva mjeseca od početka pandemije.
Sjećam se da je bio Majčin dan.
I nedavno su nas zatvorili.
Cura mi je rekla: „Moramo izaći iz kuće.
Gubim razum ovdje.“
„U redu, sjajno. Idemo planinariti.“
Onda smo otišli u Topangu, prekrasan dio Los Angelesa.
Prošetali smo divnim predjelom.
Nebo je plavo, a posvuda su mali oblaci kao iz Simpsona.
I cvate divlje cvijeće.
Znate ono kad odete planinariti…
i u prolazu čujete dijelove tuđih razgovora?
„Ubio se onaj iz kripto svijeta.“
Odgovorite: „Molim?“
Ne moram naglašavati da je dan bio sjajan i…
Vratimo se kući i sjajno sam raspoložen.
Pitam Lily: „Što se događa?“
„Ne želim biti taj tip djevojke,
ali htjela bih porazgovarati o našoj budućnosti.
Hoćemo li se vjenčati, hoćemo li imati djecu?“
„Napravit ću ti dijete smjesta!“
I jesam.
Hvala.
Stoga je jako dobro dobiti dijete s 42 godine.
Tada je zapravo najpametnije napraviti dijete.
Počeli smo sve planirati.
Pobjegli smo kako bismo se vjenčali.
Ne znam razmišljate li o vjenčanju,
ali preporučujem vam da pobjegnete.
Da…
Loša je strana što vam obitelj neće biti prisutna,
no dobra je strana što vam obitelj neće biti prisutna.
Vjenčali smo se na litici u Big Suru, samo nas dvoje.
Bilo je prekrasno.
Nas dvoje i naš matičar,
odnosno galeb. I…
Stvarno veličanstven galeb.
Rekao je neke tako lijepe…
Jedno ću zauvijek pamtiti.
Rekao je:
„Sačuvajte večeras
Borite se protiv pucanja zore
Jer kad dođe sutra Sutra nas više biti neće“
Ne želim se hvaliti,
ali obred nam je vodio Seagull Eye Cherry i…
To je šala za vrlo specifičnu ciljanu skupinu posjetitelja.
Vjenčali smo se,
a onda smo otišli u Redwoods kako bismo obavili židovska sranja i…
Nisam imao čašu pa sam zamotao češer u papirnatu maramicu
i stao na njega.
A tri su vjeverice rekle: „Mazel tov.“
Bile su to hipi vjeverice koje su se doselile u Zaljev
u ranim 60-ima, zadržale se
i onda s vremenom postale čudno religiozne.
Preselili smo se u novu kuću
i pripremali dječju sobu i sve to.
Onda je došlo vrijeme da dobijemo dijete.
Mi smo ga trebali dobiti. Jer smo oboje bili u tome.
Bilo je pola-pola.
Jer je Lily bila zadužena za rođenje djeteta,
a ja za grickalice!
Bili smo u bolnici i družili se.
„Družili se.“ Bilo je tako napeto, jebote…
Bili smo ondje neko vrijeme,
bili smo blizu cilju i djednom mi je
žena dobila trudove.
Mogla se osjetiti promjena energije u sobi.
Neka nova nabrijana sestra, koju sam prvi put vidio,
pojavila se odnekuda
i počela: „Hajde, Lily, možeš ti to!
Možeš ti to, mala!“
A ja sam sjedio ondje. Stajao.
Držao suprugu za nogu.
Dok je…
rađala našeg sina.
I…
To je…
Nešto najveličanstvenije što sam ikad vidio.
Kao da gledate kako život počinje, postanak.
Zvuči kao da sam protiv abortusa,
ali više sam za mame, jebote.
Nikad nisam vidio ništa veličanstvenije.
Gledati ženu kako rađa…
Pomisliš: „Zato se mame javljaju iste sekunde.“
Zato kad večeras odete odavde, ako vam je mama još živa,
pošaljite joj poruku da je volite.
Ili još bolje,
nazovite je.
Ili još bolje od toga, nazovite je dok idete nekamo.
Pa je jasno kad ste gotovi.
Znači, donijeli smo sina kući.
Bio je tako sladak, jebote.
Baš je divan. Pomislite: „Bože moj.“
Tako je… Tako je sladak. Zgodan je. Imam zgodnog sina.
Jer je malen, ćelav i simetričan.
I, iskreno, veoma sliči na Jasona Stathama.
I…
Bilo je sjajno. Kad dobijete dijete,
samo ga želite stisnuti, znate na što mislim.
„Bože, dajte mi tu bebu. Tako je sladak!“
Želiš mu odrezati obraze i namazati ih na tost.
„Sladak je.“ Ima malu fontanelu na vrhu glave.
Te su slabe točke stvarne.
Ne kao: „Slab sam na Neila Diamonda.“
Ne. Bebe imaju točku na vrhu glave
gdje im kosti lubanje nisu zarasle.
Ispod kože je odmah mozak.
Možete im vidjeli malo bilo, koje je tako slatko, jebote.
Želim uzeti slamku i zabiti je unutra.
I posrkati mu slatki mali mozak.
Što skupina QAnon već misli da radim
kao službeni član židovske liberalne medijske elite.
U redu, to je to. Ja sam Nick Kroll.
Hvala, Washington D.C.
Hvala supruzi. Hvala sinu.
Hvala mojoj obitelji.
Hvala svima na dolasku. Stvarno to cijenim.
Ovo je kao…
Ako ikad poželite…
vidjeti kakav sam pod stresom.
Gledajte kako pokušavam ubaciti u brzinu na pješačkom.
Prijevod titlova: Ivan Markota