Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Mi a helyzet, Washington?
Köszönöm, hogy eljöttetek!
Az a helyzet, hogy őrült időket élünk.
Mind tesszük, ami tőlünk telik, és szeretném, ha tudnátok,
hogy az elkövetkező négy-öt órában
minden rendben lesz. Oké?
Köszönöm!
Bár ez nem mindig érződött így.
Emlékszem, hatodikos voltam, mikor elmentem
az első olyan buliba, ahol fiúk is és lányok is voltak.
Az mindig nagyon izgalmas volt.
Még azokban az időkben, mikor még mindenki heteró volt.
Be voltam zsongva.
A lila, legombolt nyakú ingem
és egy khakiszínű Gap gyerekfarmer volt rajtam,
aminek gumis dereka volt,
ha a gyerek felkiáltana: „Kakilnom kell!”
Izgultam e miatt a buli miatt,
mert volt ott egy lány, Lizzy,
aki az egész gyerekkorom nagy szerelme volt.
Ott ül egyedül, nézi a tv-t.
Én besétálok.
Már előre elterveztem a nyitómondatom:
„Hallottad, hogy Goldman tanárnő lánya lehet, hogy rákos?”
Mennyire menőn bekezdek!
És pont mikor rám néz,
Jenny, a lány, akinél volt a buli, mögém jön,
és letolja a gatyám.
A gumis derekú, khakiszínű Gap gyerekfarmer könnyedén le is csusszan.
A nadrág alatt egy selyembokszer.
Mint valami Hongkongban vakációzó üzletemberen.
A bokszer is szépen lecsúszik…
Így mikor Lizzy rám néz, szembetalálja magát
az én kopasz kis kesudiómmal.
Lizzy elborzad.
Jenny, a lány, aki letolta a gatyám,
ledöbben.
Én pedig… humorista lettem.
Köszönöm!
Későn érő típus voltam,
ezért volt különösen kínos ez a gatyás sztori.
Nagyon finnyás is voltam.
Gyerekként gyakorlatilag csak sajtburgert ettem.
És emlékszem,
anyukám mindig próbálkozott ezzel-azzal, hátha ízlik.
És volt, hogy bejött egy-egy dolog,
például a fettuccine Alfredo.
Ami igazából csak egy jó krémes tészta.
A fettuccine Alfredo a világ legnedvesebb tésztája.
Egyik este is boldogan felszörcsögtem egy adag jó öreg fettuccine Alfredót.
Ami kiváló fogás egy karateedzés előtt.
Főleg egy hatéves nem diagnosztizált laktózérzékeny gyereknek.
Szóval betolom a fettuccine Alfredót,
beugrom a kisbuszunkba. Nem hencegésként,
de egy Plymouth Voyagerünk volt. Semmi extra.
Bemászom jó hátra, jobb hátra.
Anyukám ad egy barackot desszert gyanánt.
Mire én: „Fuj, ez puha!”
Anyukám: „Akkor ne edd meg!”
Így aztán belenyomom a pohártartóba,
ráteszek egy szalvétát, és azt mondom: „Bjéke!”
Akkoriban kissé beszédhibás voltam.
Szóval megérkezünk a karatéra.
Karatéztam. Egy kicsi zsidó gyerek voltam,
és tíz ír katolikus tűzoltóval jártam karatéra.
Egy katolikus iskolába, aminek Feltámadás a neve.
Nappal nem igazán láttak szívesen ebben az iskolában.
De én meg gondoltam:
„Nélkülem nem is lehetne ez a suli neve…”
Állítólag, tudjátok!
Szóval bemegyek a karatéra.
És szépen köszönök a többi harcművésznek.
Tudjátok, tisztelettudóan.
Nem tudom, részt vettetek-e valaha karateórán,
vagy ami még jobb, karatebemutatón.
Ami egy alkalmi ceremónia, ahol bemutatják,
hogy képesek lenyomni voltaképp egy TikTok-táncot.
Valahogy így…
Nem is tudom. Bocs! Inkább nem csinálom.
És az ember szépen halad a fehér övtől a sárga övön át
egészen a fekete övig.
Szóval ott vagyok a karatén,
végzem szépen a rúgásokat és az ütéseket.
Azt gondolva, hogy: „Oké, jó vagyok!”
„Megy ez a karate!”
Mikor hirtelen…
Na, mondom: „Jaj, a fettuccine Alfredo!”
Szóval sűrű bocsánatkérések közepette kimegyek.
Minden harcművésztől elköszönök.
És gyorsan
kimegyek a folyosóra, azzal a gyors gyaloglással, tudjátok,
amikor így megy az ember.
Vicces egy másik iskola folyosóján
olyan ösztönző plakátokat látni.
Mintha a jézusos azt mondaná: „Tarts ki!”
Beérek a mosdóba, készen állok.
De ugye bekötöttem a git.
Na most, nem tudom, ismeritek-e a harcművészeteket,
de a gi, az a karateruha neve.
Na meg manapság a tisztított vajat is így nevezik.
Ezt azoknak mondom, akik ismerik a keto diétát
vagy a golyóálló kávét.
Én is golyóálló kávét iszom manapság, ami olyan,
hogy a kávéba rakni kell egy halom tisztított vajat.
Öt év múlva meg ne csodálkozzunk, ha mindenkinek szétrobbannak az erei!
Mint az Atkins-diéta. Emlékeztek, hogy a kitalálója
meghalt szívrohamban?
Vagy a Segway feltalálója.
Tudjátok, hogy halt meg a Segway feltalálója?
Leesett egy szikláról a Segwayével!
Ami vissza is visz minket…
a gi ruhámhoz.
Amit vagy ezerszer megcsomóztam.
Mivel a gyerekek nem gondolkodnak a jövőben
vagy a következményekben.
Szóval próbálom kicsomózni a git.
De egyszer csak kispriccel rá…
a fettuccine Alfredo.
És akkor vissza kell mennem a folyosón,
szépen somfordálva.
Mint egy kis John Wayne. Visszaérek az órára, és azt mondom:
„Üdvözletem, Kemosabe!”
A tűzoltók meg sem szólalnak.
De hazaérvén tuti azt mondták a nejüknek:
„Az a kibaszott Kroll kölyök összeszarta a gijét!”
Összefoglalva tehát:
az aznapi karateórámra fehér övesként érkeztem,
de barna övesen távoztam.
Köszönöm!
Tényleg későn értem. Sok minden időbe telt nekem.
Például először kimondani: „Szeretlek.”
Van itt valaki, aki emlékszik, mikor mondta ezt először valakinek?
És nem egy családtagnak vagy egy tál parmezános csirkének.
Megvan? Kiáltsátok be,
hány évesek voltatok az első „Szeretlek”-nél!
Tizenhárom. Tizennyolc.
Én 32 voltam.
És hány évesen törték össze először a szíveteket?
Tizenhárom. Tizenhat.
Én 33 voltam.
Vagyis az a nő, akinek először szerelmet vallottam,
volt az is, aki először összetörte a szívem.
És jól elintézett!
Körülbelül tíz éve történt. Kate-nek hívták.
Pont olyan típusú nő volt, akiről azt hittem,
sosem kaphatom meg. Gyönyörű, vicces.
És okos.
Olyan volt, mint az a lány, akibe egész gimi alatt bele voltam zúgva.
De vele csak barátok voltunk.
Nem tudom, a stand-upra járók
ismerik-e az efféle dinamikát.
De tudjátok, milyen az,
amikor az egyik barát többet akar.
A feszültség csak nő, míg valaki azt nem mondja:
„Jocelyn, beszélhetnék veled ma este?”
„Egek, ennek jó vége lesz!”
Majd egy buliban részegen azt mondom:
„Jocelyn, ahogy korábban említettem,
megragadnám a lehetőséget, hogy beszéljünk,
és elmondjam, milyen nagyra értékelem a barátságunkat.
De azt is tudnod kell, hogy milyen gyakran kiverem rád.”
Mire ő azt mondja: „Jaj, Nicky, ez olyan édes!
De szerintem maradjunk csak barátok!”
Mire én: „Persze, pont ebben a válaszban reménykedtem.”
És akkor ő kimegy,
és kiveri egy lacrosse-játékosnak,
aki több agyrázkódást elszenvedett,
az én házamban megrendezett bulin.
Értitek?
De aztán 32 vagyok, és megismerem Kate-et.
És szerelmesek vagyunk. Az összeköltözésről beszélünk.
Olyanokról, amikről azzal szokás, akiről azt hisszük, ő az igazi.
Tudjátok, például:
„Ha lenne gyerekünk…”
„Minek neveznénk el?” Tudjátok.
Mire én: „Kilométer.
Kilométer Kroll. Nem semmi név!”
Csak mert nagy Miles Davis-rajongó vagyok.
De még inkább a metrikus rendszer nagy rajongója.
Szóval nagyon benne voltunk az egészben, aztán…
Fellépése volt New Yorkban,
és egy esküvőre is mentünk, így odarepültem, tali az esküvőn,
aztán egy romantikus hétvége volt tervben.
Elmegyünk hát az esküvőre.
És amikor egy esküvőn vagy azzal, akivel jársz,
olyanokat mondasz, hogy: „Ezt mi is így csinálnánk…?”
„Aranyos ez a gyűrűhordozó kislány,
de a mi gyűrűinket inkább egy öltönyös tacskó vigye, nem?”
Szóval hallgatom az eskütételeket, és csak sírok.
Majd ránézek, és ő nem nagyon sír.
Az esküvő után hazamegyünk, és azt mondja:
„Nick, beszélnünk kell.” Kérdem:
„Miről? A jövőnkről?”
Ő meg: „Olyasmi.”
Kérdem: „Mi folyik itt?” Mire ő: „Szakítanunk kéne.”
Én meg: „Micsoda? Remekül megvagyunk!”
Ő: „Nem, Nick. Már beszéltünk erről.”
Én: „Dehogy beszéltünk!”
Mire ő: „Hát, a barátaimmal már beszéltem róla.”
Szóval mikor kidobnak,
akkor kell rájönnöd, hogy te vagy az utolsó, aki megtudja,
hogy szakítanak veled.
Ez a nő már fókuszcsoportot is tartott az egészről.
Egy workshop keretében megvitatták a dolgot,
és most eléd tárják az eredményt.
Ami az, hogy szart se érsz, te hülye!
Mondom: „Beszéljük meg!” Ő meg: „Nick, már mondtam.
Sosem akarok férjhez menni.”
Mire én: „Nem kell összeházasodnunk!
Lehetünk olyan pár, akik csak együtt vannak,
és mindenki azt kérdezi: ’Ezeknek meg mi bajuk?
Nem akarják bebiztosítani?’”
Úgyhogy elkezdek könyörögni.
Valahogy így: „Kérlek!”
Ami nem volt célravezető,
mivel tudom, hogy részben azért is akart szakítani velem,
mert nem tartott elég férfiasnak.
Ő egy tetovált karú pasit akart, aki tud kézi váltós autót vezetni,
és motorozik is.
És én sosem leszek egy motoros pasas.
Ha az lennék, én lennék a banda végén
az, aki: „Ne, le fogom késni a zöldet!
Jaj, így lemaradok a fiúktól!
Pedig úgy vártam, hogy randalírozzunk a környéken,
és tönkretegyük az emberek napját!”
Szóval mikor könyörgök: „Kérlek!”
Hát, az nem válik be.
De nem hagyom annyiban. „Mondd meg, miért!”
Ő meg: „Nick, nem fontos… Nick, na jó!
Egyszerűen nem vonzódom hozzád.”
Amire az én reakcióm:
„Nagyszerű. Remek.
Remek. Nagyon jó.
Nagyon jó.
Úgy van. Nagyszerű.
Nagyon jó ezt hallani.
Remek.
Tudod mit? Mi lenne, ha mondanál
egy akármilyen másik indokot arra,
miért akarsz szakítani?”
Például: „Szakítsunk!”
Én: „Miért?” Ő: „Mert az al-Kaidának dolgozom.”
Arra mondanám, hogy: „Megértem, az sok időt igényel.
Tedd a dolgod, rendben!”
De ez a „nem vonzódom hozzád”, ez kicsinált.
Szóval végül hajnal három körül azt mondja:
„Nick, lefekszem aludni.”
Úgyhogy összepakolom a cuccom,
még egyszer utoljára megcsókolom, és megszagolom, mint valami pszichopata.
És elhagyom a lakását.
Kimegyek a folyosóra.
A kis gurulós bőröndömmel.
Mint egy versenyző a The Apprentice műsorban, aki kiesett.
Lemegyek az utcára. New York, hajnali három óra.
És én elvesztettem életem szerelmét.
És nincs hova mennem.
És akkor elkezdek sírni.
Igen.
Én sokat sírok, sírós vagyok.
De a jó dolgok miatt is szoktam.
Például, ha köszöntőt mondok.
Ez volt az egyik, amit Kate nem szeretett bennem.
„Nem koccinthatnánk gyorsan?”
Mire ő azt mondaná: „Anyám, inkább tanulj meg motorozni!”
Mire én: „Nem lehet, mert még ha én óvatos is vagyok,
nem tudhatom, hogy a többi sofőr is az lesz-e…”
A Lowe’s-reklámokon is sírni szoktam.
Ismeritek azt, amikor az apa megveszi a kellékeket
a kosárpalánkhoz?
Tudjátok, az anyagokat meg a krumplipürét.
Mindent, ami kell.
Felállítja a palánkot a garázsnál.
Aztán megtanítja a tízéves fiának, hogy kell büntetőt dobni.
Aztán vágás, tíz évvel később vagyunk,
és a fiú most a nemzeti bajnokságon játszik.
Egy márka néküli mez van rajta,
amin az szerepel: „Állam”.
A másik csapatén meg: „Főiskolai Egyetem.”
A gyerek büntetőt kap, és már csak egy másodperc maradt.
Ott áll a büntetővonalon.
És bedobja a győzelmet jelentő büntetőt, a tömeg ujjong.
Felnéz az apjára, és azt mondja:
„Köszönöm, hogy megépítetted azt a palánkot!
És köszönöm, hogy a Lowe’sban vásárolsz!”
Az apa pedig lenéz rá, és azt mondja:
„Szeretlek,
és szeretek a Lowe’sban vásárolni!
És szeretem ezt a férfit.”
Mert most egy idősebb fekete férfival van, mire én:
„Istenem, nézzék ezt a modern amerikai családot!”
Ettől is sírok.
A szakítás kicsinált.
„Egyszerűen nem vonzódom hozzád.”
De mikor Kate ezt mondta,
azt gondoltam: „Ez annyira… igazságos!
Én egy kibaszott nyomorult vagyok.” Értitek?
Van itt olyan, aki mikor tükörbe néz, elégedett a látvánnyal?
„Igen!” Általában van egy srác,
és Lizzo.
Tudjátok…
És Lizzót megértem. Furulyázik. Ami szexi. Menő.
De ki az a srác? Mármint… Tudjátok, az olyan pasik, akik…
Akiknek mintha mindig a szemükbe sütne a nap…
És mindig fogdossák a mellkasukat.
Vajon egy ilyen pasi reggele milyen?
Tudjátok. Belenéz a tükörbe:
„Kibaszott király vagy!
Induljon a nap, Jake!”
Az én reggeleim nem ilyenek, oké?
Mindent megteszek, hogy a lehető legvonzóbban nézzek ki.
Ma este épp Christopherre akarok hasonlítani a Maffiózókból.
Tudjátok…
„Figyu, Chris! Szólnál pár szót Tony bátyádnál az érdekemben?”
Mindent megteszek, de amikor én belenézek a tükörbe,
a hang, amit én hallok,
egy angol köcsög hangja.
Aki ilyeneket mond:
„Nézz magadra!
Te kibaszott dagadék leguán!”
A hang, amit hallok, elképzelhető, hogy a brit akciósztáré, Jason Stathamé.
„Miért vagy olyan piros, mikor kiszállsz a zuhanyból?”
Én: „Ekcémám van.”
„Ja, ekcémád van, mi?
És mitől lobban be az ekcémád?”
„A tejféléktől.”
„Mégis zabálod a fagyit, mi?”
„Igen.” „És a héjas gyümölcsök?”
„Kesut sem szabadna ennem.”
„Aha, nem szabadna kesut enned, mi?
És mit kéne tenned?”
„Gondolom, le kéne mennem…” „A patikába, mi?”
„Mi gyógyszertárnak mondjuk.” „Naná, hogy annak.”
„Akkor lemész a gyógyszertárba, és veszel illatmentes testápolót
meg egy nagy kiszerelést a gyerekmelatoninból.”
„Mert a felnőtt…”
„Mert a felnőttől kába vagy reggelente, mi?
Majd kisétálsz a gyógyszertárból, és mit felejt…”
„Elfelejtettem az ekcé…”
„Bizony, elfelejtetted az ekcémakrémedet!
Akkor mi a faszért nem húzol már innen,
te dagadt, feledékeny, kétéltű, piros, kiütéses,
szánalmas kibaszott kis senki?”
Akkor a tükörbe nézek:
„Induljon a nap!”
Nehéz elkezdeni a napot.
Mostanában. Általában.
Ami megkönnyíti a reggeleket,
az az a gondolat, hogy: „Ma talán tanulok valami újat.”
Értitek? Ez izgalmas.
Nemrég megtudtam… És ez elképesztő!
Ez… Oké, mindenki fogja be!
Elképesztő!
Tudtátok… Na, fogjátok be!
Tudtátok, hogy amikor finganotok kell,
ha elhúzzátok a farpofáitokat oldalra,
a fingnak nem lesz hangja?
Tudtá…
Ti… Minden nő tudta ezt. De…
Hát ez kurvára mindent megváltoztat!
Mégis mit hittem, mitől lesz a finghang,
ha nem a kis farpofáimtól, amik ott berezegnek?
Hogy van ott egy kis trombitás?
Egy mini Miles Davis…
Egy kis fingó fickó, vagy mit hittem?
Így két órával tovább maradhatunk egy buliban!
Komolyan! Mondhatjuk a buliban, hogy: „Rögtön jövök! Épp csak…”
Aztán próbálunk elfutni, hogy elhagyjuk a fingcsíkot.
„Ja, nem tudom, mi ez a szag.
Talán valaki tojást süt, vagy…
Van egy halott egér a falban?
De az tuti, hogy nem hallottam semmit!”
Nem ismerjük be, ha finganunk kell.
Meg semmilyen hasi problémát.
Sosem azt mondjuk: „Hasmenésem van.”
Tudjátok?
Hanem azt, hogy: „Valami van a hasammal.
Kicsit rendetlenkedik.”
Vagyis: „Öreg, hasmenésed van.”
Senki nem ismeri be.
De aztán elhatalmasodik rajtad. Értitek, hogy értem?
Egy reggeli megbeszélésen voltam, ittam két kávét,
aztán egy gyümölcsös smoothie-t.
Elnézést kérek, igyekszem lelépni.
Valahogy így…
„Ha megbocsátanak!”
Bepattanok az autómba. Tíz percre van a házam.
Elkezdek vezetni.
Hirtelen feláll a karomon a szőr.
Elkezdek reszketni, tudjátok.
Csinálom a Lamaze-légzést.
Lehúzódom a házam előtt. Még nem parkoltam le.
„Nem fogok beérni!
Be fogok érni?”
És akkor Statham megszólal: „Nem.”
Én meg: „Kérlek, ne tedd ezt velem!
Én ezt nem akarom!”
És aztán… Tudtátok, hogy New Orleansben
mielőtt átszakadnának a védőgátak,
azt mondják: „És ha átengednénk egy kis vizet a töltésen?
Úgy talán megmenthetjük a várost.”
Úgyhogy én is átengedtem egy apró csokigolyót a védőgáton.
És azt kérdeztem: „Ennyi elég lesz?”
Mire Statham: „Nem, az egészet akarom!”
Mire én: „Kérlek, ne tedd ezt velem!”
Majd megtöltöttem az alsónadrágomat
egy utazópárna-méretű adagnyi húspéppel.
Jó étvágyat a következő húspogácsasütéshez!
Újra megkérdem: „Ennyi elég lesz?” És Statham azt mondja: „Ez már elég.”
Még mindig nem parkolok le.
Szorítom a kormányt.
A lábaim úgy reszketnek, mint egy mentett csivavának.
Végre kiszállok az autóból, és betotyogok.
Mint Charlie Chaplin.
Felmegyek. Elégetem a ruháimat.
Lezuhanyzom.
Nyomok egy négyórás szégyenszundit.
Felkelek, felszállok egy gépre, és idejövök Washingtonba.
Menjen csak! Magának is feláll már a kezén a szőr?
Amúgy ez az egész tényleg így volt, kivéve az utolsó részt.
Tényleg teleszartam a gatyám a Priusomban.
De az utolsó rész…
Ez valójában kilenc éve történt.
Az azt követő évben, hogy Kate kidobott.
És a nő, aki azt mondta, sosem akar férjhez menni,
akkor már jegyben járt egy másik pasival.
Én meg teleszart gatyával
azt kérdezem: „Miért szakított velem?”
Baszki!
Gyereknek éreztem magam.
De kicsit mindig annak érzem,
mert én vagyok a legfiatalabb a családban. A család bébije.
Igen.
„Nick, a bébi.”
„Nicky, a…” Nem, Nick, 44 éves vagy.
És a családban soha senkinek nem vettél ajándékot.
Értitek?
Sokat feltettem a születési sorrendre. Így lettem előadó.
Mert én vagyok a legkisebb.
Ki itt a családja legidősebbike?
Igen.
Szófogadóan emelitek is a kezeteket.
Igen…
„Igen, és viselem a születési előjogom súlyát…”
Olyanok vagytok, mint Vin Diesel.
Azt hiszitek, ti vagytok a film főszereplői.
Aztán elkezdenek beválogatni új szereplőket,
ti meg néztek, hogy: „Nem tudtam, hogy ez egy együttes!”
Nehéz legidősebbnek lenni.
Nektek kell az úttörőknek lenni.
Nektek kell mindenre egyedül rájönni.
Aztán gondoskodnotok kell a testvéreitekről. A bátyám például
magától megtanult kézi váltós autót vezetni 16 évesen.
Amikor én lettem 16, engem is próbált rá megtanítani.
Én meg azt mondtam: „Ez nehéz!
Nem tudok megbűvölni egy váltót!
Most mennem kell, szia!”
A bátyám minden fontos filmet megmutatott nekem.
Tízéves koromra megmutatta az összes Mel Brooks-filmet.
És… Igen.
És megnézette velem Az ördögűzőt, amikor ötéves voltam.
Úgyhogy akárhányszor látok egy lányt, akinek 360 fokban körbefordul a feje,
valami beindul nálam.
Van a nézők között a család legfiatalabbika?
„Mindenki velem akar beszélgetni!
Kissé hóbortos vagyok!
Otthagytam három kutyát anya és apa házánál.”
És ha középső gyerek vagy… Senkit nem érdekelsz, fogd be!
Fogd be! Kit érdekel?
De ezt már tudtátok, igaz? Tudtátok.
Ezért vagytok olyannal, aki:
„A családod olyan elbaszott!” Mire te: „Tudom!
Ezért vagyunk mi egy csapat, igaz?”
Vannak egykék is a nézők között? „Igen!”
A szüleitekkel vagytok itt?
„A szüleim a barátaim.”
„A barátaim pedig a családom.”
És van itt olyan, akinek vén apja van?
Hány éves volt az apád, mikor megszülettél?
Nem tudom, de most majdnem 60.
Majdnem 60 most? És te hány éves vagy?
Huszonegy.
Huszonegy vagy. Akkor ő a 40-es évei elején volt?
Az egyáltalán nem öreg a gyerekhez.
Sőt, az egy kifejezetten jó kor!
Csak azt jelenti, már készen állt rá. Már megérett rá.
Vicces, mikor azt mondják: „Végre találkoztunk Caleb apjával.
Vagy 103 éves!”
És akkor begurul egy fazon: „A fiamért, Calebért jöttem.
True Religion farmert hordok.
És nincs fenekem.”
Ismeritek azt a jelenséget, mikor a nagyon öreg embereknek eltűnik a feneke?
„A hátam aljából kakilok.”
Én négy testvér közül vagyok a legkisebb.
Mind a három testvéremnek négy gyereke van.
Szóval 12 unokahúgom és unokaöcsém van.
Úgyhogy mindig én vagyok „Nick bácsi”.
Például: „Tudod, Nick bácsinak is ekcémája van.”
Mire én: „Így van, öcskös, Nick bácsinak is van.
Ezért van ez a krém az ujjacskáin,
hogy ne nézzenek ki úgy, mint a szemölcsös farok.”
Tényleg használok szteroidos…
Ha netán bárki ebben mérné, hogy mennyire férfias az ember.
Ha kérdezik: „Használtál már szteroidot?”
Mondhatom, hogy: „Ja! Igen!
Azt a gyógy… Klobetazol a neve. Ismered?
Jól be kell kennem magam vele fürdés után,
hogy jó nedves legyek a zuhany után,
kábé mint egy fóka, érted?
Amúgy eddig jól érzed magad a randin?”
Legfiatalabbként mindig próbáljuk utolérni a többieket.
Az idősebb tesókhoz hasonlítjuk magunkat.
Idősebbnek akarunk tűnni.
Ezért elég fiatalon elkezdtem cigizni.
És imádtam. Nagyon ment.
Tudtam füstkarikát fújni. Mindenféle menő cigis dolgot tudtam.
Tudtam füstkarikát fújni…
Azt mondtam: „Le kell szoknom, de nem tudok!”
Mert cigizéskor szexinek éreztem magam. Egy Jake-nek.
Értitek, ugye?
Mintha ilyen lennék:
„Én nem seggfej vagyok, vágod? Csak szégyenlős.”
De én sosem ilyen voltam. Hanem ilyen: „Tetszel!
Ne játszadozzunk!
Elmegyünk táncolni, nevetünk, a szüleid imádni fognak!”
„Asszem, ha megdugnám a barátnődet, az közelebb vinne hozzád.”
„Soha nem nézek másik lányra! Még a szemgolyóimat is kiszedném érted!”
„Bocs, hogy kihagytam anyád temetését,
de Incubus aznap koncertezett.”
Azt mondtam: „Le kell szoknom!” Olyan gyengének éreztem magam!
Próbáltam a gyors leszokást.
De az inkább gyors beszopás volt.
Micsoda poén volt…
Aztán próbáltam az e-cigit, de az meg gáz.
Látszólag az e-cigizők is gáznak érzik, mikor szívják.
Így nyomják…
„Öreg, látjuk, ahogy azt a kis robotfaszt szopogatod.”
Mintha elfeledkeznének a művelet
második feléről, amikor a világ legnagyobb füstfelhőjét pöffentik ki.
Valahogy így…
„Azta, az a csávó a nyaktetkóval
egy mogyorós füstöt okádó sárkány?”
Végül nagyon le akartam szokni, de nem tudtam, hogyan.
Szóval végül elmentem hipnózisra.
Kapjátok be mind!
Oké?
Elmentem egy fura arc garázsába Malibuba.
Ismeritek az olyan pasikat, akik a parton élnek,
és olyan színük van, mint egy szép kosárlabdának?
Plusz volt rajta egy gyönyörű, csodás, hatalmas paróka.
Szóval odamegyek a fura, zsúfolt garázsába Malibuba,
ami tele van régi People magazinokkal,
és van benne egy megfakult poszter Katherine Heiglről.
Szóval a pasi vagy segített Katherine Heiglnek leszokni a cigiről,
vagy kinyírta Katherine Heiglt.
Aztán nem tudom, mi történt. Leültem egy régi, puha fotelbe,
és a pasas olyan költői kérdéseket tett fel, mint:
„Nick, adnál fegyvert egy kisgyerek kezébe?”
Mire én: „Nem tudom.
Valaki leellenőrizte a hátterét?”
Aztán hipnotizált.
Nem tudom, mit mondott nekem. Nem tudom, mit csinált velem.
Csak azt tudom, hogy egy órával később felébredtem a koszos garázsában,
kisétáltam,
és azóta egy szál cigit sem szívtam.
Köszönöm!
De akármikor látok egy kisgyereket, adok neki egy pisztolyt.
Tehát a 30-as éveim elején hipnotizáltak a cigi miatt.
Aztán a 40-es éveim elején megint,
de akkor egy sokkal menőbb ok miatt.
Akkor azért kellett a hipnózis,
mert rágcsafüggő vagyok!
Imádom a rágcsákat!
Rágcsa, rágcsa…
Imádom a rágcsákat. Olyannyira, hogy legszívesebben
sós-ecetes csipszet ennék egész nap.
Érzem az ízét a számban.
Rágót akarok, kekszet akarok, mogyoróvajas perecet akarok!
És édességet! Csokit akarok!
Tudtátok, hogy egyetlen reklámkampányban vettem részt,
és az a Take 5 csokié volt?
Értitek, hogy ez mit jelent?
Azt, hogy az egyetlen cég, amelyiknél úgy éreztem,
„teljes mértékben képviseli az értékrendemet”,
az a Take 5 csoki gyártója volt.
Mivel az én értékeim
a mogyoró, a mogyoróvaj, a csokoládé, a karamell és a perec. Micsoda?
Ropogós, sós, ragadós, krémes…
Mondtam: „Ne pénzt adjatok, fizessetek csokival!”
Komolyan, bemegyek a konyhába, kinyitom a kamraajtót:
„Rágcsatámadás!” Folyton csak a rohadt rágcsákat zabálnám.
Szóval azt mondtam: „Le kell állnom! Nem tudom irányítani!”
Egy gyerek akaraterejével,
viszont egy felnőtt anyagi forrásaival rendelkezem.
Így azt mondtam: „Bassza meg! Megint elmegyek hipnózisra.
De nem Katherine Heigl narancsszínű gyilkosához.”
Viszont hallottam egy Danica nevű nőről.
Akivel beszéltem telefonon.
Aztán Danica telefonon hipnotizált.
Felvette a hipnózist.
És elküldte nekem a felvételt.
És azt hallgatom, mikor lefekszem aludni.
Emberek… Mind tesszük, ami tőlünk telik.
Jó?
Szóval Danica így szól: „Nick, most hipnotizálni fogom.
Számoljon vissza tíztől! Három, kettő, egy.
Mélyen alszik.
Nick, épp nézi a tv-t.
A képernyőn megjelenik egy bemondó.
Azt mondja:
’Nick, elég a rágcsákból!’
Tudja, van a bűnözők egy alvó sejtje,
amelynek tagjai körbejárják a gyárakat,
amik tele vannak liszttel és cukorral,
és kicserélik azokat ropogós patkányfarkakra
és őrölt csótányszárnyakra.
Ahol pedig gumimacik voltak,
oda most nem más,
mint nyálkás kukacok nedve kerül.”
Szóval azoknak, akik azt gondolták: „Szegény Nick, Kate kidobta…”
Nem alszom egyedül.
Készítek egy csésze teát,
beveszek egy fél gyerekadagnyi melatonint,
aztán hallgatom, ahogy Danica
elmondja nekem a legelbaszottabb éjjeli mesét.
Hányan hittétek el a sztorit?
Oké, olyan hárman? Jó.
Akkor most szeretnék lejátszani nektek valamit.
Mit gondoltatok, miről szól ez az este?
Megismerhetitek a valódi, sebezhető Nicky K-t, emberek!
Jól van, Beth. Indítsd!
És ha ropogós patkányfarok van a lisztben?
És ha ropogós csótányszárnyakat őröltek a lisztbe és a cukorba?
Nem érdekli őket.
És persze tudták, hogy a csigákat
beleőrölték a cukorba,
amitől jó folyós lett természetesen.
A gumicukor innentől nem más,
mint nyálkás csigapép.
Ahogy mondtam, mind tesszük, ami tőlünk telik, jó?
Szóval…
Igen, egy kis víz…
Na most…
Szeretem a rágcsákat. Én egy kis rágcsás fiú vagyok.
Jake… Jake egy baszós fiú, de én rágcsás fiú vagyok, világos?
De szeretem a gyümölcsöket és a zöldségeket is.
Manapság a kedvenc zöldségem a kelbimbó.
Egy zöldségről sem változott akkorát a véleményem,
mint a kelbimbóról.
Gyerekkoromban főtten ettük.
Anyukám mondta: „Egyél kelbimbót!”
Én meg: „Egyem meg ezt a golyót,
amit fingszagú salátába raktak?”
Ő: „Csak egy kelbimbót egyél!”
Én: „Te meg csak egy faszt egyél!”
Olyan gonosz voltam anyámmal!
Miért vagyunk olyan gonoszak az anyáinkkal?
Miért vagyok még mindig olyan gonosz hozzá?
Biztos azt mondjátok: „Én nem vagyok gonosz vele!”
Oké, így képzellek el mindannyiótokat,
mikor az anyátok felhív. Figyu!
„Baszki!”
Ennyi. Tökéletes. Pontosan így van.
Senki nem hoz ki olyan könnyen a sodromból,
mint a saját anyám.
Ha csak annyit csinál:
„Küldök neked egy cikket
a Los Angeles-i art deco mozgalomról.” Én azt mondom:
„Mégis miért, anya?
Tudod, hogy az art deco a legkevésbé kedvenc építészeti mozgalmam!”
Míg az apámtól bármit elnézek.
Emlékszem, egyszer felhívott:
„Helló, fiam! El akartam menni a mai meccsedre, de nem mentem.”
Mire én: „Semmi baj, apu.”
Anyukám: „Jól áll ez a dzseki!”
Én: „Na és a többi dzsekim?
Azokkal mi bajod van, mi?
Utálom a szereteted!”
Az a baj az anyákkal,
hogy nélkülözhetetlenek.
Mint Vin Diesel a Halálos iramban-filmekből.
Ami, ha nem tudtátok volna, a családról szól.
Az anyák olyanok, mint Vin Diesel.
„Nem bírom ezt az embert,
de azt hiszem, nélküle nem fog menni.”
Szerintem az van, hogy nem jó velük az erődinamika.
Értitek?
És szerintem ennek az az oka,
hogy szó szerint bennük növekszünk.
És szó szerint kiszívjuk belőlük az életet.
„Ide az összes tápanyagoddal!
A hajad sem lesz már soha a régi!”
Aztán kicsusszanunk a vaginájukon, és azt mondjuk:
„Baszd meg!”
Szóval tényleg próbáltam rájönni,
miért vagyunk olyan szemetek az anyákkal.
És azt hiszem, rájöttem az okára.
Azért vagyunk velük szemetek,
mert olyan kibaszott idegesítőek!
Köszönöm!
Ez volt az én TED-előadásom az anyákról.
És biztos van anya a nézők között, aki azt gondolja:
„Ezt a szar viccet! Nem tetszik ez a poén.
Nem tetszik az egész.” Csak egyet kérnék.
Lépj be a poénba!
És arra kérlek, gondolj a saját anyádra egy pillanatra!
És hogy milyen kibaszott idegesítő.
És máris azt gondolod: „Á, értem már! Mégis jó poén!”
Ha most anyámra gondolok,
eszembe jut, őt is mennyire idegesítette az ő anyja.
A nagymamám csodás nő volt, de elég kemény.
Emlékszem az egyik hálaadásunkra.
Új pulcsi volt rajtam, megfogta a hasam, és így szólt:
„Nick, látszik a jómód!”
Mondom: „Azta!
A nagyi jól beolvasott!”
Statham meg: „Bár nekem jutott volna ez eszembe!”
Kemény nő volt a nagyi.
Túlélte a nagy gazdasági világválságot.
Több családtagját elvesztette a holokauszt alatt.
Azt mondja: „Sajnálom, hogy te a Georgetownt találtad kirekesztőnek.”
Megmondom, mi a baj, anyukák.
Nem jól csináljátok.
Ez a ti bajotok.
Az első csöngésnél felveszitek.
Kicsit legyetek nehezebben elérhetőek!
Már az első csöngés előtt felveszitek: „Halló?”
Mi meg gyorsan: „Véletlen hívtalak, bocs! Mennem kell!”
Az apáknak jobban megy ez a dolog. Például az én apámmal megeshetne,
hogy nem érem el, hetekig nem hallok felőle,
majd egy szerda éjjel dob egy üzit, hogy:
„Ébren vagy?”
Mire én: „Neked igen, apu.”
Szóval terápiára járok…
Igen.
És azt hiszem, a leghasznosabb, amit a terápián megtanultam,
az, hogy nem lehetünk szerelmesek, amíg meg nem tanuljuk önmagunkat szeretni.
Ami igen hosszú időbe telik.
De végül megismertem egy nőt. Lilynek hívják, és…
Randiztunk, nagyon jól alakult.
És szerelmesek lettünk.
Elmentünk az első igazán romantikus nyaralásunkra, Olaszországba.
Bologna városába, de nem a spagettiért.
Tök jól éreztük magunkat, de mondom: „Szintet kéne lépni!
De hogy a francba csináljam?”
Mondom: „Béreljünk egy autót!
Kocsikázzunk le vidékre!”
Mire ő: „Jó!”
Elmegyünk a Hertz Bolognába,
ami olaszul azt jelenti: „Fáj, ha pisilek.”
E mögött a szék mögött nem láthattok.
Szóval elmegyünk a kölcsönzőbe.
Felpakoljuk az autót.
És akkor kiderül…
hogy kézi váltós az autó.
Mondom: „Édes, tudod, mi a jó bennem?
Az, hogy kézi váltósat nem tudok vezetni.”
Mire ő: „Oké, nem gond. Szólok a pasasnak.”
Bemegy, és szól a kölcsönzős pasinak.
A pasi kijön:
„Hé, nem…
Nincs…
Automatico…
Bolognában.
Nincs automatico Bolognában.”
Mondom: „Oké.” Ő meg: „Maga nincs…
Magának nincs…
Nincs botkormány?” Mire én:
„Van botkormány, csak nem tudom, hogy kell használni!”
Ő meg: „Oké… Van egy ötlet! Kigyúlt fény!
Van egy ötlet. Mit szól?
Kölcsönöz sofőr. Sofőr ül elöl maga barátnőjével.
Ők…
Maga ül hátul, automatico!
Magát felszarvaz!
A kis érzékenyt felszarvaz!”
Mondom: „Baszódj meg, öreg! Kitalálok valamit.”
Szóval mondom a nőmnek:
„Édes, ha adsz pár percet, kitalálok valamit.” Mondja:
„Persze.” Szóval…
Nem tudom, vezettetek-e már valaha kézi váltós autót, de…
Abban három pedál van.
Amikből az egyik a „kuplung”.
És mivel én egy művelt férfi vagyok,
pontosan tudom, hogy Kuplung
az a pasi, aki A dzsungel könyvét írta.
Szóval felengedem a kuplungot.
És lenyomom azt a másik dolgot.
Berakom egyesbe, de nem tudom…
Leáll. Egyszerűen nem indulnak be a fogaskerekek.
Meg sem tudom mozdítani.
Valahogy úgy,
mint Vincent D'Onofrio a Sötét zsarukban.
„Adjál cukrot!”
Szóval a tízperces út Bolognából kifelé
olyan egy és háromnegyed óránkba telik.
De végre kijutunk a városból, és már a nyílt úton haladunk.
És gyönyörű.
Épp megy le a nap.
És akkor egyszer csak
elkezd felállni a karomon a szőr.
Mondom: „Jaj, ne!”
Statham meg: „Kellett neked az a második cappuccino, mi?
A hasmenés halálos iramban közeledik.
Remélem, van egy szállítód, aki elvisz a klotyóig.”
Mondom: „Az összes filmedet felsorolod?”
Mire ő: „Az őscápa.”
Megszólalok: „Kicsit megállok
egy benzinkútnál gyorsan.”
„Oké”, így Lily, én meg:
„Ez a kis hernyó szeretne pillangóvá válni.”
Megállunk egy benzinkútnál.
Vissza kell váltanom, az a legnehezebb.
Nem tudom visszatenni sebességbe. Öt méterre a benzinkút.
Mondom: „Istenem!”
A barátnőm kérdezi: „Jól vagy?” Mondom:
„Persze, csak kicsit rendetlenkedik a gyomrom.”
Mire azt mondja: „Édes, nem baj, ha hasmenésed van!
Elmondhatod, mert szeretlek.”
Ránéztem.
És beleszartam a gatyámba.
Igen.
És akkor jöttem rá, hogy ő az igazi.
Ez 2019 végén volt,
nem sokkal később összeköltöztünk.
Odaköltözött hozzám Los Angelesbe 2020 elején.
És emlékeztek még…
Mikor is…
2020 máciusára?
Szóval jött a kijárási korlátozás, mi meg ott éltünk ketten.
És tudtam, hogy őt akarom elvenni,
hogy vele akarok lenni örökre,
hogy vele akarok családot.
De ha emlékeztek, már a Covid előtt is
minden olyan ingatagnak érződött!
Minden olyan elbaszottnak érződött, és akkor jött a Covid.
Arra gondoltam: „Akarok én gyerekeket?
Akarok egy gyereket hozni erre a világra,
ahol ennyi baj van?”
És megijedtem, tudjátok?
És tudom, még ha nem is megy félre semmi, akkor is milyen nehéz.
Ott a sok unokahúgom és unokaöcsém, meg a barátaim gyerekei.
És nincs annál nehezebb, mint hogy evésre bírj egy négyévest.
Etettetek már négyévest?
„Itt egy sajtburger.” „Nem kérem!” Tudjátok.
„Akkor mit kérsz?” „Pizzát!”
„Jó.” Hozol neki egy pizzát. „Mi az a zöld?”
Mondod: „Csak bazsalikom.”
„Én nem kérek bazsalikomot!”
„Az csak díszítmény.” „Mi az a díszítmény?
A díszítmény még rosszabb!”
Azt mondod: „Oké, ideje lefeküdni.
Készülődjünk!” És felviszed fogat mosni.
Akkor azt mondja: „Nem tetszik ez a fogkrém.
Csípős.”
„Micsoda? Csípős? Ez nyamvadt mentol!”
„Nem tetszik ez a csípős fogkrém!”
„Kéne tanulnod pár új melléknevet, öcskös!”
„Nem tetszik ez a buborékos víz. Csípős.”
„Ez Pellegrino.
Nyolc dollárba kerül.
Könyörögtél érte.
Aztán azért is könyörögtél, hogy megfogd a mobilom a maszatos kezeddel.
Csak hogy megnézz egy YouTube-videót egy svéd fehér nacionalistáról,
ahogy Mario Kart-ozik.”
„Miért vagy velem ilyen gonosz?”
„Csak fáradt vagy.”
„Nem vagyok fáradt.”
„Akkor miért dörzsölöd a szemed?” „Mert… csípős.”
Azt mondod: „Ideje fürdeni.”
Ő meg, hogy: „Nem akarok fürdeni!”
Aztán valahogy kiakasztja mindkét vállát, így…
Így csinál…
És aztán megfürdik.
Aztán lejön az emeletről, oldalra fésült hajjal,
a kis kezeslábas pizsijében jó éjszakát kívánni.
És így csinál…
Mintha ő lenne a rohadt nappali elnöke.
Szóval…
Nem voltam biztos a gyerekekben.
Két hónapja tartott a járvány. Május volt.
Anyák napja, május 10.
És ugye lezárások voltak.
A barátnőm azt mondja: „Muszáj kimennünk a házból.
Megőrülök idebent.”
Mondom: „Oké, menjünk el kirándulni!”
Szóval elmegyünk Topangába, ami Los Angeles egy gyönyörű része.
Kirándulunk egy jót, csodaszép.
Kék az ég, kis Simpson család-felhők mindenhol.
Virágoznak a vadvirágok.
Tudjátok, milyen, mikor túráztok,
és elmentek mások mellett, és elkaptok egy-egy beszédfoszlányt?
„A kriptós pasi megölte magát!”
Mire te: „Micsoda?”
Szóval mondanom sem kell, remek napunk volt.
Hazaérünk, tök jó kedvem van.
Lilyre nézek: „Mi a baj?”
Mire ő: „Nem akarok olyan lány lenni,
de szeretnék beszélni az ütemtervünkről.
Össze fogunk házasodni, lesz gyerekünk?” Mire én:
„Én most rögtön anyát csinálok belőled!”
És meg is tettem.
Köszönöm!
Szóval a 42 tényleg egy jó kor a gyerekekhez.
Sőt, az a legbölcsebb életkor a gyerekvállaláshoz.
Szóval elkezdtünk mindent megtervezni.
Összeházasodtunk. Megszöktünk.
Ha tervez itt valaki esküvőt,
melegen ajánlom a megszökést.
Igen…
A hátránya, hogy a család így nem lehet ott,
de az előnye, hogy a család így nem lehet ott.
A Big Sur egyik szikláján keltünk egybe, csak mi ketten voltunk.
Gyönyörű volt.
Mármint mi ketten és az anyakönyvvezető,
aki egy sirály volt.
Egy igazán magasztos sirály.
És mondott pár gyönyörű…
Mondott valamit, amit nem fogok elfelejteni.
Így szólt:
„Save tonight
And fight the break of dawn
Because come tomorrow Tomorrow we'll be gone.”
Nem akarok dicsekedni,
de Seagull Eye Cherry volt az anyakönyvvezetőnk, és…
Ez a vicc egy nagyon specifikus demográfiai réteget célzott.
Szóval esküvő a sziklán,
aztán elmentünk a Redwoodba megcsinálni a zsidó szarságokat…
Nem volt poharam, így egy fenyőtobozt csomagoltam be szalvétába,
és arra léptem rá.
Három mókus pedig azt kiáltotta: „Mazel tov!”
Hippi mókusok voltak, akik a 60-as évek elején
kiköltöztek a kikötőbe, ott ragadtak,
és ahogy telt az idő, furcsán vallásosak lettek.
Aztán beköltöztünk egy új házba, új fészekbe,
készültünk a baba fogadására, ilyenek.
Majd eljött az idő, hogy megszüljük a babát.
„Megszüljük”, mert hát közös munka volt.
Totál kiegyenlített.
Lily volt a felelős a szülésért,
én meg a rágcsáért!
Szóval ott vagyunk a kórházban, elvagyunk.
„Elvagyunk.” Igazából kurvára intenzív volt…
De már egy ideje ott vagyunk,
egyre közelebb, és egyszer csak
megkezdődik az aktív szülés.
Érezni lehet az energiaváltozást a szobában.
És egy új nővér, akit addig egyszer sem láttam,
szóval ez a Ringor cipős nővér feltűnik a semmiből,
és azt kiáltja: „Gyerünk, Lily! Nyomjad!
Meg tudod csinálni!”
Én meg ott ülök. Vagyis ott állok.
Tartom a feleségem lábát.
Ő pedig
világra hozza a fiunkat.
És…
Ez…
Ez volt a legcsodálatosabb dolog, amit valaha láttam.
Látod, ahogy elkezdődik egy élet, látod a teremtést.
És talán ez életpártinak hangzik,
de sokkal inkább anyapárti.
Soha nem láttam ilyen magasztos dolgot ezelőtt.
És látni, ahogy egy nő életet ad…
Rájössz: „Ezért veszik fel az anyák az első csöngésnél.”
Szóval mikor ma elmentek innen, ha él még az anyukátok,
üzenjétek meg neki, hogy szeretitek!
Vagy még jobb,
hívjátok fel!
Vagy ami még annál is jobb, hívjátok fel úton valahova!
Úgy lesz indok lerakni.
Tehát hazavisszük a fiunkat.
Aki olyan baromira édes!
Imádni való. Olyan: „Te jó ég!”
Olyan… Cuki. És jóképű! Jóképű fiam van.
Mert picike, kopasz és szimmetrikus.
Őszintén szólva hasonlít Jason Stathamre.
És…
Nagy a boldogság. Egy kisbabát
folyton csak dögönyöznél, értitek.
„Add ide azt a gyereket, olyan cuki!”
Legszívesebben levágnád a pofiját, és felkennéd a pirítósodra.
„Olyan cuki!” És van kutacsa a feje tetején.
Tudtátok, hogy az igazi?
És nem kulacs, hanem kutacs!
Az egy puha pont a babák feje tetején,
ahol a koponyájuk még nem forrt össze.
Szóval csak a bőr van ott, és alatta az agy.
És látni ott a kis pulzusukat, ami kibaszottul cuki.
Legszívesebben fognék egy szívószálat, és beleszúrnám.
És kiszívnám azt a cuki kis agyát.
Amit a Zsidó Liberális Médiaelit hivatalos tagjaként
a QAnon szerint már úgyis csinálok.
Na jó, emberek! Ennyi! Nick Kroll vagyok.
Köszönöm, Washington!
Köszönöm a feleségemnek és a fiamnak!
Köszönöm a családomnak!
Köszönöm, hogy eljöttetek! Nagyra értékelem.
Megyünk!
Így nézek ki, mikor stresszelek.
Egy zebrán próbálom kibaszott sebességbe rakni az autót.
A feliratot fordította: Varga Eszter