Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎O COMEDIE NETFLIX
‎Ce faci, Washington D.C.?
‎Vă mulțumesc mult că ați venit.
‎Ascultați, trecem ‎prin niște vremuri tulburi.
‎Toți ne dăm silința ‎și vreau să știți cu toții
‎că pentru următoarele ‎patru spre cinci ore și jumătate
‎totul va fi bine. Bine?
‎Mulțumesc.
‎Nu m-am simțit mereu așa.
‎Îmi amintesc… eram în clasa a șaptea
‎și eram la prima petrecere fete/băieți.
‎Asta a fost mereu ceva interesant.
‎Asta e pe vremea ‎când toată lumea era încă hetero.
‎Eram agitat.
‎Deci… eram îmbrăcat ‎cu o cămașă purpurie cu nasturi
‎și niște pantaloni kaki de la GapKids
‎cu elastic în jurul taliei,
‎pentru copii care erau de genul: ‎„Trebuie să fac caca acum!”
‎Eram foarte nerăbdător cu petrecerea, ‎pentru că era o fată acolo, Lizzy,
‎de care am fost îndrăgostit ‎toată copilăria.
‎Iar ea stătea singură, se uita la TV.
‎Iar eu intru în cameră.
‎Aveam deja replica de deschidere ‎pregătită și zic:
‎„Și, ai auzit că fata dnei Goldman ‎ar putea să aibă cancer?”
‎Îndrugam numai replici de agățat.
‎Iar când ea s-a întors spre mine,
‎Jenny, fata a căreia era casa, ‎vine în spatele meu
‎și-mi dă jos pantalonii.
‎Pantalonii kaki de la GapKids ‎cu elastic în talie au ajuns jos.
‎Iar pe sub ei purtam ‎un șort de mătase argintie.
‎Ca un om de afaceri ‎în vacanță la Hong Kong.
‎Și ăia au alunecat în jos.
‎Lizzy se uită la mine, ‎și acum era ochi în ochi
‎cu cajuul meu micuț și chelios.
‎E îngrozită.
‎Jenny, fata care mi-a tras pantalonii,
‎e și mai îngrozită.
‎Iar eu sunt acum comediant.
‎Mulțumesc.
‎M-am maturizat mai târziu,
‎de aceea a fost groaznic ‎să-mi fie trași pantalonii.
‎Eram și mofturos la mâncare.
‎Când eram mic mâncam ‎numai macaroane cu brânză.
‎Și… îmi amintesc
‎că mama încerca să-mi gătească și altceva.
‎Din când în când mai condimenta lucrurile ‎cu niște chestii ca „fettuccine Alfredo”.
‎Dar de fapt, doar punea ‎niște smântână. Era…
‎Fettuccine Alfredo, cele mai ude paste.
‎Într-o seară am mâncat un castron ‎întreg de fettuccine Alfredo.
‎O masă grozavă înainte de karate.
‎Mai ales pentru un copil de șase ani ‎nediagnosticat cu intoleranță la lactoză.
‎Deci, termin fettuccinele Alfredo.
‎Mă urc în dubiță… nu vreau să mă laud,
‎dar aveam un Plymouth Voyager. ‎Nu era mare lucru.
‎Mă urc tocmai în spate. ‎Sunt în fund pe dreapta, da?
‎Mama îmi dă o piersică la desert.
‎Iar eu zic: ‎„Pfiu, piersica asta e zemoasă!”
‎Ea zice: „Păi, n-o mânca.” Iar eu o iau ‎și o înfig în suportul de pahar.
‎Pun un șervețel peste ea și zic: ‎„Piersică!”
‎Pentru că la acea vârstă ‎aveam probleme cu vorbitul.
‎Apoi sosim la karate.
‎Făceam karate. Eram un băiețel evreu mic
‎și făceam karate cu zece pompieri ‎catolici irlandezi din orașul meu.
‎La o școală catolică din orașul meu, ‎numită Reînvierea.
‎Asta era o școală la care ‎nu eram binevenit în timpul zilei.
‎Dar eu le-aș fi zis:
‎„Fără mine nu cred că aveați parte ‎de numele ăsta.”
‎Așa merge vorba, D.C.
‎Deci, intru în sala de karate.
‎Îmi salut colegii artiști marțiali.
‎Știți voi, așa, le arăt tot respectul.
‎Nu știu dac-ați avut plăcerea ‎să participați la o oră de karate
‎sau, mai bine, o demonstrație de karate.
‎Adică ceremonia ocazională la care arăți
‎că poți face un dans de TikTok ‎foarte de bază.
‎Adică… Și făceam…
‎Nu știu. Scuze. Nu o mai fac.
‎Și avansezi ușor ‎de la o centură albă la una galbenă
‎și la una neagră.
‎Deci, fac karate,
‎și dau toate picioarele și toți pumnii.
‎Și zic… „Bine, sunt bun.
‎Sunt bun la karate.”
‎Și, deodată, aud…
‎și zic: „Fettuccine Alfredo.”
‎Așa că cer voie să plec de la karate.
‎De la toți artiștii marțiali.
‎Și…
‎mă duc pe hol și apoi fac chestia, ‎știți voi, mersul rapid,
‎pe care-l faci, știți voi când…
‎E atât de amuzant într-o altă școală.
‎Vezi afișe inspiraționale.
‎Știți voi, Iisus care spune: ‎„Rezistă.” Și…
‎Și ajung la baie, și sunt gata să o fac.
‎Și îmi înnodasem gi-ul.
‎Nu știu dacă sunteți familiarizați ‎cu artele marțiale,
‎dar un „gi” este costumul ‎pe care îl porți la karate.
‎Dar „gi” este și cuvântul care ‎se folosește acum pentru untul clarifiat.
‎Pentru aceia dintre voi ‎care sunt familiarizați cu dieta keto
‎sau cu cafeaua „bulletproof”.
‎Eu beau acum cafea bulletproof, ‎iar în cafeaua aia pui
‎foarte, foarte mult unt clarifiat.
‎Peste cinci ani o să zică: „Mai țineți ‎minte când venele tuturor au explodat?”
‎Era ca dieta Atkins.
‎Știați că cel care a inventat dieta Atkins
‎a murit de stop cardiac?
‎Sau cel care a inventat Segway?
‎Știți cum a murit ‎cel care a inventat Segway-ul?
‎A căzut de pe o stâncă cu Segway-ul…
‎Ceea ce ne aduce înapoi la…
‎gi-ul meu.
‎Pe care îl înnodasem ‎de vreo o sută de ori,
‎pentru că cei mici nu înțeleg viitorul
‎sau consecințele.
‎Deci, încerc să deznod gi-ul.
‎Și apoi am împroșcat gi-ul…
‎cu spumă de fettuccine Alfredo.
‎Acum trebuie să trec înapoi ‎prin holul școlii
‎ca și cum m-aș legăna.
‎Ca un John Wayne mic. ‎Intru înapoi în sala de karate, și zic:
‎„Sal'tare, șefule.”
‎Pompierii nu scot un cuvânt.
‎Dar știți că au mers ‎la soțiile lor și au zis:
‎„Amărâtul de puști Kroll s-a căcat în gi.”
‎Ce încerc să vă spun e:
‎Am intrat în sala de karate ‎în seara aia ca centură albă,
‎dar am plecat ca centură maro.
‎Mulțumesc.
‎Chiar m-am maturizat târziu. ‎Mi-a luat mult să fac multe lucruri.
‎Cum ar fi rostirea primului „Te iubesc.”
‎Își amintește cineva prima dată ‎când i-a spus cuiva „Te iubesc”?
‎Și nu unui membru al familiei sau ‎unei farfurii minunate de pui cu parmezan.
‎Puteți striga ce vârsă aveați ‎când ați spus prima dată „te iubesc”.
‎Treisprezece. 18.
‎Eu aveam 32 de ani.
‎Își amintește cineva ‎când i-a frânt cineva inima prima dată?
‎Treisprezece. 16.
‎Eu aveam 33 de ani.
‎Asta înseamnă că prima femeie ‎căreia i-am spus „te iubesc”
‎a fost și prima femeie ‎care mi-a frânt inima.
‎Și mi-a tras-o bine!
‎Se întâmpla cam acum zece ani. ‎Numele ei era Kate.
‎Și era genul de femeie ‎pe care mereu am crezut
‎că nu o pot avea. ‎Era frumoasă și amuzantă.
‎Și deșteaptă.
‎Era genul de fată de care ‎mereu eram îndrăgostit în liceu.
‎Dar eram doar prieteni, știți voi.
‎Nu știu dacă acest gen de relație ‎le este cunoscut celor
‎care vin la spectacole de comedie.
‎Dar știți chestia aia…
‎Sunteți amici, unul îl place pe altul.
‎Iar tensiunea se adună, ‎până când cineva spune:
‎„Jocelyn, putem vorbi în seara asta?”
‎„Frate, asta o să se termine bine.”
‎Și apoi merg la o petrecere, ‎mă îmbăt și zic:
‎„Jocelyn, cum am zis mai devreme,
‎voiam să am ocazia să vorbesc cu tine
‎și să-ți zic că prețuiesc ‎prietenia noastră foarte mult.
‎Dar vreau și să știi ‎cât de des fac laba după tine.”
‎Iar ea zice: „Nicky, ce drăguț.
‎Dar cred că ne e bine doar ca prieteni.”
‎Iar eu zic: „Da, ăsta era rezultatul ‎la care speram și eu.”
‎Și ea iese afară
‎și i-o freacă unui jucător de lacrosse
‎care are comoții multiple,
‎la o petrecere acasă la mine.
‎Bine?
‎Dar, acum am 32 de ani ‎și o întâlnesc pe tipa asta, Kate.
‎Și suntem îndrăgostiți. ‎Ne gândim să ne mutăm împreună.
‎Avem conversații pe care le ai ‎atunci când crezi că ești cu cel sortit.
‎Știți voi, genul…
‎„Păi, dacă am avea un copil…” ‎D-astea, știți voi.
‎„Ce nume i-am pune?”, înțelegeți?
‎Iar eu ziceam: „Kilometru.
‎Kilometru Kroll. E un nume puternic.”
‎Căci eu sunt un mare fan Miles Davis.
‎Dar sunt un fan și mai mare ‎al sistemului metric.
‎Deci, eram… chiar eram implicați și…
‎Ea obține o slujbă în New York
‎și avem o nuntă la New York, ‎iar eu zbor cu avionul acolo,
‎și apoi urma să avem ‎un weekend romantic împreună.
‎Și mergem la nuntă.
‎Nu știu dacă ați fost ‎la o nuntă cu persoana cu care ieșiți
‎și vă uitați la nuntă ‎și ziceți: „Asta ar urma să facem și noi…”
‎Adică, fetița cu verighetele e drăguță,
‎dar nouă ne-ar aduce inelele ‎un șoricar într-un frac alb, nu?”
‎Și mă uit când își spun jurămintele ‎și încep să plâng.
‎Apoi mă uit la ea, ‎iar ea plânge mult mai puțin.
‎Plecăm după nuntă, iar ea zice:
‎„Nick, trebuie să vorbim.” Iar eu zic:
‎„Despre ce? Despre viitor?”
‎Iar ea zice: „Ceva de genul.”
‎- „Ce se întâmplă?” ‎- „Ar trebui să ne despărțim.”
‎Zic: „Ce? Ce te-a apucat? Suntem grozavi.”
‎Ea zice: „Nu, Nick. ‎Am mai vorbit despre asta.”
‎Iar eu îi zic: ‎„Nu am vorbit deloc despre asta!”
‎Iar ea zice: „Eu am vorbit ‎despre asta cu prietenii mei.
‎Iar atunci când ești părăsit,
‎îți dai seama ‎că ești ultima persoană care află
‎că urmează să te desparți.
‎Persoana asta ‎a vorbit cu alții despre asta.
‎Au făcut ședințe despre asta,
‎iar acum îți arată ție ceea ce au aflat.
‎Și anume că nu valorezi nimic, târfă.
‎Zic: „Hai să vorbim.” ‎Iar ea zice: „Nick, ți-am mai spus.
‎Nu vreau să mă căsătoresc.”
‎Eu zic: „Nu trebuie să ne căsătorim!
‎Putem fi unul dintre cuplurile alea ‎care sunt doar împreună,
‎iar toată lumea zice: ‎„Care e treaba cu ei?
‎Nu își doresc asigurări medicale?” Adică…
‎Iar eu încep să o implor.
‎Zic: „Te rog.”
‎Care nu era o metodă eficace,
‎pentru că știu că o parte din motivul ‎pentru care voia să se despartă de mine
‎era că nu îi păream destul de masculin.
‎Ea voia un tip cu tatuaje pe mâini ‎care putea conduce o mașină cu schimbător,
‎care să meargă cu motocicleta…
‎Iar eu nu voi fi tipul ‎care să meargă cu motocicleta.
‎Dacă aș fi, aș fi cel ‎din spate, care zice:
‎„Nu, o să prind semaforul roșu.
‎O să mă lase băieții în urmă.
‎Chiar îmi doream să hurui într-un cartier
‎și să le stric ziua oamenilor.”
‎Așa că atunci când am zis: „Te rog…”
‎Nu a fost eficient.
‎Dar am tot împuns. ‎„Trebuie să-mi dai un motiv.”
‎A zis: „Nick, nu… Trebuie… Bine, Nick!
‎Nu sunt atrasă de tine.”
‎Iar eu am zis…
‎„Bine. Bine…
‎Bine. Foarte bine.
‎Foarte bine. Foarte bine.
‎E în regulă. Foarte bine.
‎Mă bucur că am auzit asta.
‎Bine, bine.
‎Hei, ce zici să-mi dai
‎pe bune orice alt motiv pentru care
‎vrei să te desparți de mine?”
‎Putea să zică: „Ne despărțim.”
‎Iar eu zic: „De ce?” ‎Ea: „Pentru că sunt în al-Qaeda.”
‎Eu aș zice: „Înțeleg asta. ‎Îți solicită foarte mult timp.
‎Fă ce trebuie, bine.”
‎„Nu sunt atrasă de tine” m-a nenorocit.
‎În sfârșit, la trei noaptea, zice:
‎„Nick, trebuie să mă culc.”
‎Așadar, mi-am împachetat toate lucrurile
‎și îi dau un sărut de la revedere ‎și o miros ca un psihopat nenorocit.
‎Și apoi plec din apartamentul ei.
‎Ies pe hol.
‎Cu valiza mea micuță cu roți.
‎Ca un concurent de la ‎Ucenicul ‎care tocmai a fost dat afară.
‎Și merg pe stradă. ‎New York City la trei dimineața.
‎Și tocmai am pierdut ‎dragostea vieții mele.
‎Și nu am unde să stau.
‎Și încep să plâng în hohote.
‎Da.
‎Plâng. Eu sunt un plângăcios. Plâng…
‎Dar, plâng de la lucruri fericite, știți.
‎Plâng când țin toasturi. Știți…
‎Asta era ceva ‎ce nu-i plăcea lui Kate la mine.
‎„Putem să ridicăm repede un pahar?”
‎Iar ea zice: „Ia-ți naibii o motocicletă.”
‎„Nu pot, pentru că chiar ‎dacă sunt în siguranță și am cască,
‎nu am încredere în ceilalți șoferi ‎de pe drum…”
‎Plâng când mă uit la reclamele Lowe's.
‎Știți reclamele în care tatăl ‎cumpără toate accesoriile
‎pentru coșurile de baschet?
‎Știți, lemnul și piureul de cartofi.
‎Toate accesoriile.
‎Și apoi îl pune pe alee.
‎Și îl învață pe fiul lui de zece ani ‎cum să arunce la coș.
‎Și dai cu zece ani înainte, ‎iar acum fiul ăla joacă
‎într-un meci de campionat național.
‎Și poartă un tricou fără inscripții
‎pe care scrie „Stat”.
‎Iar cealaltă echipă ‎este „Universitatea Colegiului”.
‎Și este faultat, ‎și mai e doar o secundă pe ceas.
‎Și acum se află ‎la linia de aruncare liberă.
‎Și înscrie cu aruncarea liberă, ‎iar mulțimea o ia razna.
‎Iar el se uită la tătăl lui și zice:
‎„Mulțumesc că ai ridicat ‎acel coș de baschet.
‎Și mulțumesc ‎că faci cumpărături la Lowe's.”
‎Iar tatăl se uită la el și zice:
‎„Te iubesc
‎și ador să fac cumpărături la Lowe's.
‎Și îl iubesc pe acest bărbat.”
‎Lângă el e un bărbat de culoare ‎în vârstă, iar eu zic:
‎„Doamne, uită-te la familia asta ‎americană modernă!”
‎Asta o să mă facă să plâng.
‎Când am fost părăsit, a fost nașpa, frate.
‎„Nu sunt atrasă de tine.”
‎Dar când Kate mi-a spus asta,
‎eu am zis: „Asta e atât de… corect.
‎Sunt un gargui nenorocit.” Știți?
‎Adică, e cineva de aici care se uită ‎în oglindă și e fericit de ce vede?
‎„Da!” Adică, de obicei, e un tip
‎și Lizzo.
‎Înțelegeți voi…
‎Și o înțeleg pe Lizzo. Cântă la flaut. ‎E foarte sexi. E marfă.
‎Dar cine e tipul ăla, adică… ‎Îi știți pe tipii ăia care arată așa…
‎De parcă au soarele mereu în ochi.
‎Se tot ating mereu pe piept.
‎Mă întreb cum arată diminețile lui?
‎Știți ce zic? Se uită în oglindă și…
‎„Le-am aranjat bine.
‎Bine, să începem ziua, Jake.”
‎Diminețile mele nu arată așa, bine?
‎Fac tot posibilul ‎să fiu cât mai atrăgător.
‎Astă-seară trebuie să arăt ca un prieten ‎de-al lui Christopher din ‎Clanul Soprano‎.
‎Știți voi…
‎„Chris, urma să vorbești ‎cu unchiul tău Tony pentru mine?”
‎Fac tot ce-mi stă în putere ‎și apoi mă uit în oglindă,
‎iar vocea pe care o aud, ‎când mă uit în oglindă
‎e ca a unui bulldog englez.
‎Știți voi cum e:
‎„Uită-te la tine.
‎Iguană dobitoacă și grasă.”
‎Vocea pe care o aud ar putea fi ‎a actorului britanic Jason Statham.
‎„De ce ești atât de roșu ‎când ieși de la duș?”
‎- „Pentru că am o eczemă.” ‎- „Da, ai eczeme, nu?
‎Și ce face eczema să se inflameze?”
‎„Lactatele.”
‎„Și încă mai mănânci multă înghețată, nu?”
‎„Da.” „Și alune?”
‎- „Da, nu am voie să mănânc caju.” ‎- „Da, n-ai voie să mănânci caju, nu?”
‎„Ce ai de gând să faci despre asta?”
‎„Cred că ar trebui…” ‎„Da, te duci la chimist?”
‎„Noi îi spunem farmacie.” ‎„Da, sunt sigur că așa îi spuneți.”
‎„Du-te la farmacie și ia-ți ‎cremele hidratante fără arome
‎și pachetele uriașe ‎de melatonină pentru copii.”
‎„Cele normale…”
‎„Da, cele normale te fac ‎să te simți amețit dimineața, nu?
‎Și apoi ieși din farmacie și ce…”
‎„Am uitat de cremele…”
‎„Da, ai uitat cremele pentru eczemă!
‎De ce nu te cari de aici,
‎nimeni gras, uituc, amfibiu, ‎roșu, plin de erupții,
‎jalnic și balonat.”
‎Apoi mă uit în oglindă și zic: ‎„Să începem ziua.”
‎E greu să începi ziua.
‎În clipa asta. În general.
‎Știți ce o face mai ușor…
‎Când mă trezesc dimineața, zic: ‎„Poate o să învăț ceva nou azi.”
‎Știți? E mereu incitant.
‎Tocmai am aflat… E o nebunie.
‎Asta e… Gata, toată lumea să tacă.
‎E o nebunie.
‎Știați că… Gata, tăceți.
‎Știați că dacă, ‎atunci când trebuie să te beși,
‎trageți de bucă într-o parte,
‎bășina nu face zgomot?
‎Ști…
‎Știa… Toate femeile știau. Știau…
‎Asta schimbă totul.
‎Ce credeam eu că face zgomotul de bășini,
‎dacă nu micuțele mele buci ‎vibrând întruna, ca…
‎Credeam că e un trompetist mic ‎în fundul meu?
‎Unul ca Miles Davis, care…
‎Un mic Freddie Bășinistul. Ce credeam?
‎Mai poți să mai stai la o petrecere ‎încă două ore în plus.
‎Pe bune. Te duci la o petrecere: ‎„Salut. Stai puțin. Mă duc…”
‎Și apoi încerci să alergi ‎ca să pierzi urma bășinii.
‎„Nu știu… da, nu știu ce e mirosul ăla.
‎Poate cineva face ouă prăjite sau…
‎Sau a murit un șoricel în perete? Eu…
‎Tot ce știu e că n-am auzit nimic.”
‎Nu ne place să admitem când ne bășim.
‎Nu vrem să acceptăm ‎că avem probleme cu stomacul.
‎Nimeni nu zice: „Eu am diaree.”
‎Știți ce zic?
‎Toți zic mereu: ‎”Stomacul meu e puțin deranjat.
‎Am o problemă cu stomacul.”
‎„Frate, ai diaree.”
‎Nimeni nu vrea să recunoască.
‎Și apoi te ia prin surprindere. ‎Știți ce zic? Adică…
‎Eram la un mic-dejun ‎și am luat două căni de cafea
‎și un smoothie de fructe.
‎M-am scuzat de la cei doi domni.
‎Am zis…
‎„Vă rog să mă scuzați.”
‎Mă urc în mașină. ‎Sunt la zece minute de casă.
‎Încep să conduc.
‎Și deodată părul de pe brațe ‎începe să mi se ridice.
‎Încep să tremur, știți. Și faci așa…
‎Conduci și faci Lamaze ‎pentru fund. Știți voi…
‎Trag în fața casei mele. ‎Nu am parcat încă.
‎Și zic: „Nu am să reușesc!
‎Oare am să reușesc?”
‎Iar Statham zice: „Nu.”
‎Iar eu zic: ‎„Te rog, nu mă face persoana asta.”
‎Nu vreau să fiu persoana asta!”
‎Și apoi… Știți cum e în New Orleans…
‎Fix înainte să dea drumul digurilor.
‎Te gândești: „Cum ar fi dacă, ‎dacă am lăsa puțină apă afară
‎printre diguri? ‎Poate că asta va salva orașul.”
‎Deci am lăsat ‎cam cât un Snickers printre diguri.
‎Și am zis: „Ajunge doar atât?”
‎Iar Statham zice: „Nu, o vreau pe toată.”
‎Iar eu zic: ‎„Te rog, nu mă face persoana asta!”
‎Și apoi mi-am umplut ‎pur și simplu chiloții
‎cu o porție de friptură ‎cât o pernă de voiaj.
‎Să aveți poftă ‎data viitoare când mergeți la grătar.
‎Și apoi zic: „Ajunge atât?” ‎Iar Statham zice: „Da, e în regulă.”
‎Încă nu am parcat.
‎Strâng puternic de volan.
‎Picioarele îmi tremură ‎ca ale unui chihuahua salvat.
‎Cobor într-un sfârșit din mașină ‎și mă legăn înăuntru.
‎Ca Charlie Chaplin, cam așa…
‎Mă ridic. Îmi ard hainele.
‎Fac un duș.
‎Și apoi un pui de somn rușinos ‎de patru ore.
‎Mă trezesc, iau avionul ‎și vin aici la Washington D.C.
‎Te rog. Simți părul de pe brațe ‎cum începe să se ridice?
‎Deci, totul despre asta este adevărat, ‎mai puțin ultima parte.
‎M-am căcat pe mine de tot într-un Prius.
‎Dar ultima parte…
‎Adevărul este că aia a fost acum nouă ani.
‎Era la un an după ce m-a părăsit Kate.
‎Iar femeia care a zis ‎că nu vrea să se căsătorească niciodată
‎este acum logodită cu un alt bărbat.
‎Iar eu stau în mașină cu pantalonii plini ‎zicând: „De ce s-a despărțit de mine?”
‎Să-mi bag…
‎M-am simțit ca un copil, știți?
‎Eu m-am simțit mereu ca un copil,
‎căci sunt cel mai mic din familie. ‎Sunt mezinul familiei.
‎Da.
‎„Nick e copilașul.”
‎„Nick e…” Nu, Nick. Ai 44 de ani.
‎Și nu ai luat niciodată un cadou ‎pentru măcar o persoană din familie.
‎Bine?
‎Ordinea nașterii e importantă pentru mine. ‎Cred că așa am ajuns actor.
‎Pentru că sunt cel mai mic.
‎Cine de aici ‎e cel mai mare în familia lui?
‎Da.
‎Ridicați mâinile ‎ca niște băieței și fetițe cuminți.
‎Da…
‎„Da, iar eu duc greutatea ‎dreptului meu din naștere…”
‎Sunteți ca Vin Diesel.
‎Credeți că sunteți vedeta din film.
‎Și apoi tot adaugă brusc ‎membri ai distribuției,
‎iar voi ziceți: „Nu mi-am dat seama ‎că suntem un ansamblu.”
‎E greu să fii cel mai mare.
‎Pentru că trebuie să fii pionierul. ‎Trebuie să fii
‎cel care rezolvă totul singur.
‎Și apoi trebuie să ai grijă de frații ‎și surorile tale, adică… Fratele meu
‎a învățat singur cum să conducă ‎o mașină cu cutie manuală la 16 ani.
‎Când eu am făcut 16 ani, ‎a încercat să mă învețe și pe mine,
‎iar eu am zis: „Asta e greu.
‎Nu pot să vrăjesc un ambreiaj.
‎Pa, trebuie să mă duc în altă parte.”
‎Fratele meu mi-a arătat ‎fiecare film care era influent.
‎Mi-a arătat fiecare film cu Mel Brooks ‎până la vârsta de zece ani.
‎De asemenea… Da.
‎Mi-a arătat și ‎Exorcistul ‎când aveam cinci ani.
‎Deci de fiecare dată când văd o fată ‎al cărei cap se rotește 360 de grade,
‎ceva se declanșează.
‎Avem ceva mezini în audiență?
‎„Toată lumea vrea să vorbească cu mine!
‎Sunt straniu!
‎Am abandonat trei câini diferiți ‎acasă la mama și la tata.”
‎Și dacă ești copilul mijlociu… ‎Nimănui nu-i pasă, mai tăceți.
‎Tăceți. Nu-i pasă nimănui.
‎Știați deja asta, nu? Știați asta. ‎De aceea alegeți un partener care zice:
‎„Familia ta e dusă rău.” ‎Voi ziceți: ”Știu!
‎De aceea noi suntem echipa, nu?”
‎Avem copii singuri la părinți ‎în mulțime în seara asta? „Da!”
‎Ați venit cu părinții?
‎„Părinții mei sunt prietenii mei.
‎Și prietenii mei sunt familia mea.”
‎Cineva de aici are un tată bătrân rău?
‎Da? Cât de bătrân era tatăl tău ‎când te-ai născut?
‎Nu știu, dar are aproape 60 acum.
‎Are aproape 60? Tu cât ai?
‎Douăzeci și unu.
‎Ai 21. Bun, deci avea vreo 40, ‎40 și-un pic?
‎E o vârstă foarte tânără să ai un copil.
‎E o vârstă foarte bună să faci un copil.
‎Înseamnă că era pregătit. ‎Chiar era pregătit.
‎E amuzant atunci când: ‎„Deci l-am întâlnit pe tatăl lui Caleb.
‎Are o sută trei ani.”
‎Iar atunci vine un tip și zice: ‎„Am venit să-l iau pe fiul meu, Caleb.
‎Port blugi True Religion.
‎Nu am fund.”
‎Știți când bătrânii sunt atât de bătrâni ‎încât își pierd fundul? Știți?
‎„Fac caca prin partea ‎de jos a spatelui meu.”
‎Eu sunt cel mai mic din patru copii.
‎Toți ceilalți frați ai mei au patru copii.
‎Deci am 12 nepoate și nepoți.
‎Și am fost cam dintotdeauna ‎„unchiul Nick”.
‎Ca în: „Știți, ‎și unchiul Nick are eczeme.”
‎Iar eu zic: „Da, prietene. ‎Și unchiul Nick are eczeme.
‎De aceea are o cremă specială pe degete,
‎ca să nu se usuce și să nu arate ‎ca niște puțe de vrăjitoare.”
‎Chiar am o cremă cu steroizi…
‎Dacă cineva a zis vreodată: ‎„Atât de bărbat sunt eu.”
‎Dacă cineva zice: ‎„Ai băgat vreodată steroizi?”
‎Eu aș zice. „Da. Da.
‎Varianta cu aplicare locală… ‎Se numește clobetasol. Ai auzit despre el?
‎Trebuie să mă dau cu el mereu, ‎când ies de la duș,
‎ca să fiu alunecos, când ies de la duș,
‎cam ca o focă, știi ce zic?
‎Te distrezi bine la întâlnire până acum?”
‎Cred că atunci când ești cel mai mic ‎încerci mereu să prinzi din urmă.
‎Te compari mereu cu frații tăi mai mari.
‎Vrei să pari mereu mai mare.
‎Așa că eu am început să fumez ‎când eram destul de micuț.
‎Și mi-a plăcut la maxim. ‎Eram foarte bun la fumat.
‎Puteam să fac cerculețe. ‎Făceam tot ce era marfă la fumat.
‎Puteam să fac cerculețe…
‎Dar îmi ziceam: ‎„Trebuie să mă las, dar nu pot.”
‎Pentru că mă simțeam sexi când fumam. ‎Mă simțeam ca un Jake.
‎Știți ce vreau să zic?
‎Adică, eram ceva de genul…
‎„Nu sunt un nenorocit, sunt doar timid.”
‎Eu nu făceam niciodată așa, ‎eu ziceam: „Îmi place de tine!
‎Fără jocuri!
‎O să dansăm, o să râdem, ‎părinților tăi le voi părea fermecător.”
‎„Simt că dacă i-aș trage-o prietenei tale ‎am fi mai apropiați.”
‎„Nu mă mai uit la o altă fată! ‎Îmi scot ochii pentru tine!”
‎„N-am ajuns ‎la înmormântarea mamei tale,
‎dar Incubus aveau concert în oraș.”
‎Ziceam: „Trebuie să mă las de fumat.” ‎Mă simțeam atât de slab, știți?
‎Am încercat să mă las brusc,
‎dar am luat-o la vale.
‎Sunt un băiețel obraznic ‎cu jocuri de cuvinte.
‎Am încercat să vapez, ‎dar vapatul e jenant.
‎Când te uiți la cineva care vapează, ‎par să fie jenați de asta.
‎Sunt ceva de genul…
‎E de genul: „Frate, te vedem ‎cum tragi din puța aia mică de robot.”
‎De parcă au uitat ‎de partea a doua a vapatului,
‎în care urmează să scoată ‎cel mai mare nor de fum.
‎Știți, ceva de genul…
‎Adică: „Băiatul ăla cu tatuajul pe gât
‎e un dragon care respiră alune?”
‎În sfârșit, eram disperat să mă las. ‎Și nu puteam să o fac.
‎Și, până la urmă, m-am lăsat hipnotizat.
‎Să v-o trag tuturor.
‎Bine?
‎M-am dus în garajul ‎unui ciudat din Malibu.
‎Îi știți pe acei bărbați ‎care sunt atât de bronzați
‎că sunt de culoarea ‎unei mingi de baschet frumoase?
‎Avea o meșă frumoasă, minunată.
‎Și ajung la garajul lui ciudat ‎de colecționar maniac din Malibu,
‎și e plin cu vechi reviste ‎People
‎și un articol ars de soare ‎despre Katherine Heigl.
‎Deci, tipul ăsta ori a ajutat-o ‎pe Katherine Heigl să se lase de fumat,
‎ori o omorâse pe Katherine Heigl.
‎Nu știu ce s-a întâmplat. ‎M-am așezat pe un fotoliu ciudat,
‎iar el mi-a pus întrebari retorice. A zis:
‎„Deci, Nick, i-ai da unui bebeluș o armă?”
‎Zic: „Nu-l cunosc pe copil.
‎L-a verificat cineva?”
‎Și apoi m-a hipnotizat.
‎Nu știu ce mi-a spus. ‎Nu știu ce mi-a făcut.
‎Știu doar că m-am trezit ‎peste o oră în garajul lui murdar.
‎Am ieșit din cameră
‎și nu am fumat o țigară de atunci.
‎Mulțumesc.
‎Mulțumesc. Mulțumesc.
‎Dar de fiecare dată ‎când văd un bebeluș, îi dau o armă.
‎Deci, am fost hipnotizat ‎la 30 și ceva de ani pentru țigări.
‎Am fost apoi hipnotizat iar ‎la 40 și ceva de ani
‎pentru un motiv mult mai marfă, ‎oameni buni.
‎Am fost hipnotizat pentru că
‎sunt dependent de gustări.
‎Ador gustările!
‎Gustări, gustări…
‎Ador gustările. Ador gustările ‎atât de mult, încât tot ce vreau
‎e să mănânc chipsuri cu sare și oțet.
‎Să le simt în gură.
‎Vreau Sour Patch Kids, vreau prăjituri, ‎vreau covrigei cu unt de arahide!
‎Vreau bomboane! Bomboane! ‎Vreau ciocolățele.
‎Știți că singura reclamă ‎pe care am făcut-o vreodată
‎a fost cu ciocolata Take 5?
‎Înțelegeți ce înseamnă asta?
‎Asta înseamnă că singura corporație ‎care am simțit că e
‎„complet aliniată cu valorile mele”
‎a fost ciocolata Take 5.
‎Pentru că valorile mele
‎sunt arahidele, untul de arahide. ‎ciocolata, caramelul și covrigii. Ce?
‎Crocant, sărat, siropos, moale…
‎Le-am zis: „Nu-mi dați bani, ‎plătiți-mă cu Take 5.”
‎Pe bune, intru în bucătărie, ‎deschid cămara și zic:
‎„Atac la gustărele!” ‎Vreau doar să mănânc gustări.
‎Și am zis: „Trebuie să mă opresc. ‎Nu mă mai controlez.”
‎Am voința unui copilaș,
‎dar am resursele financiare ‎ale unui adult.
‎Așa că am zis: „La naiba! ‎Mă duc să mă hipnotizez iar.
‎Dar nu mă pot duce la ucigașul ‎lui Katherine Heigl.”
‎Deci, am auzit despre femeia asta ‎pe nume Danica.
‎Și am vorbit cu Danica la telefon.
‎Și apoi m-a hipnotizat la telefon.
‎A făcut o înregistrare a hipnozei.
‎Apoi mi-a trimis acea înregistrare.
‎Iar eu o ascult, când mă culc noaptea.
‎Băieți… Cu toții facem tot ce putem.
‎Bine?
‎Ea zice: „Deci, Nick. Am să te hipnotizez.
‎Număr înapoi de la zece. Trei, doi, unu.
‎Ești într-o stare de somn adânc.
‎Deci, Nick. Te uiți la televizor.
‎Iar pe ecran apare un prezentator.
‎Și spune:
‎«Nick! Încetează cu gustările!»
‎Căci, vezi tu, ‎există o celulă teroristă de criminali,
‎iar acești criminali ‎se plimbă prin toate fabricile
‎pline cu făină și zaharuri
‎și le înlocuiesc ‎cu cozi de șobolani crocante
‎și aripi de gândaci pisate.
‎Și sigur, când sunt ‎și ursuleții gumați acolo,
‎aia este toată mâzga
‎de la viermii cleioși.”
‎Deci, pentru cei care se simt aiurea: ‎„Nick s-a despărțit de Kate.”
‎Eu nu dorm singur.
‎Îmi fac o cană de ceai,
‎mănânc jumătate din melatonina unui copil
‎și apoi o ascult pe Danica
‎spunându-mi cea mai nenorocită ‎poveste de adormit dintotdeauna.
‎Acum, câți dintre voi cred povestea asta?
‎Bine, cam trei dintre voi? Bun.
‎Atunci, aș vrea să vă pun naibii ‎ceva să ascultați.
‎Ce credeți că se întâmplă ‎în seara asta aici?
‎Aveți parte de adevăratul și vulnerabilul ‎Nicky K, oameni buni.
‎Gata, Beth. Îi dai tu play?
‎Și ce dacă erau cozi crocante de șobolani…
‎Și ce dacă sunt aripi crocante de gândaci în făină și în zahăr?
‎Nu le-a păsat.
‎Și desigur că au știut că melcii ăia
‎vor fi tocați cu zahărul,
‎dar asta însemna că lichidul era acolo, desigur.
‎Ursuleții gumați or să fie
‎o chestie cleioasă bună.
‎Cum am mai spus, oameni buni, ‎facem tot ce putem mai bine, da?
‎Deci…
‎Da, bem niște apă…
‎Acum…
‎Îmi plac gustările. ‎Sunt un băiețel ahtiat după gustări.
‎Jake. Jake e un futăcios, ‎eu sunt mai mult cu gustările, bine?
‎Dar îmi plac și fructele, și legumele…
‎Acum, aș spune că leguma mea preferată ‎este varza de Bruxelles, da?
‎Aș spune că nicio legumă nu a făcut ‎o schimbare mai mare în viața mea
‎decât varza de Bruxelles.
‎Căci atunci când eram mic era fiartă.
‎Mama zicea: ‎„Nicky, mănâncă niște varză.”
‎Iar eu ziceam: ‎„Vrei să mănânc mingea asta uriașă
‎acoperită cu salată bășinoasă?”
‎„Nicky, mănâncă măcar una.”
‎Iar eu ziceam: „Mamă, ‎de ce nu mănânci tu un penis?”
‎Eram foarte rău cu mama.
‎De ce suntem răi cu mamele noastre?
‎De ce încă sunt rău cu mama?
‎Voi ziceți: „Nu sunt rău cu mama. ‎O iubesc pe mama.”
‎Bine, uitați cum vă imit ‎pe fiecare dintre voi
‎când primiți un telefon ‎de la mama voastră. Bun, iată.
‎„Să-mi bag…”
‎Asta e. E perfectă. E o imitare perfectă.
‎Nu am mai puțină răbdare ‎cu nimeni altcineva din viața mea,
‎decât am cu propria mea mamă.
‎Mama ar putea să zică:
‎„Îți trimit un articol
‎despre mișcarea art deco din L.A.” ‎Iar eu zic:
‎„De ce ai face asta, mamă?
‎Știi că art deco este mișcarea ‎arhitecturală cel mai puțin preferată!”
‎Între timp, tații scapă basma curată.
‎Îmi amintesc că tata mă suna și spunea:
‎„Fiule, am vrut să vin la meciul tău ‎de baseball, dar nu am mai apucat.”
‎Iar eu zic: „E în regulă, tăticule.”
‎Mama zice: „Ce bine-ți stă cu geaca aia.”
‎Iar eu zic: „Cum rămâne ‎cu celelalte geci, mamă?
‎Ce e în neregulă cu ele?
‎Îți urăsc dragostea.”
‎Iată care e problema cu mamele. ‎E ca și cum
‎sunt indispensabile, înțelegeți?
‎E ca și cu Vin Diesel ‎și filmele ‎Furios și Iute‎.
‎Care, nu știu dacă știți, ‎dar sunt despre familie.
‎Dar mamele sunt ca Vin Diesel.
‎„Nu pot să-l suport pe tipul ăsta,
‎dar nu cred că putem s-o facem fără el.”
‎Cred că e din cauză ‎că dinamica puterii e dereglată la mame.
‎Știți?
‎Și cred că e din cauză că
‎ele ne cresc pe bune înăuntrul lor.
‎Iar noi sugem viața la propriu din ele.
‎Cum ar fi: „Dă-mi toți nutrimenții tăi.
‎Părul tău nu va mai fi niciodată la fel.”
‎Iar apoi ieșim din vaginele lor ‎și le zicem:
‎„La muie!”
‎Am încercat din greu să-mi dau seama
‎de ce suntem răi cu mamele noastre?
‎Și cred că am găsit un motiv.
‎Cred că motivul este
‎pentru că sunt al naibii de enervante.
‎Mulțumesc.
‎Iar asta este ‎conferința mea TED despre mame.
‎Poate că sunteți o mamă ‎din mulțime în seara asta și ziceți:
‎„Gluma asta de rahat. ‎Nu-mi place gluma asta.
‎Nu-mi place vibrația asta.” ‎Iată ce vă propun.
‎Vreau să vă invit să luați parte la glumă.
‎Și am să vă rog ‎să vă gândiți puțin la mama voastră.
‎Și la cât de enervantă este ea.
‎Iar apoi veți zice: ‎„Da, e în regulă. Am priceput.”
‎Adică, eu mă gândesc la mama
‎și la cât de enervată era ea de mama ei.
‎Iar bunica mea a fost o femeie minunată, ‎dar era dură, înțelegeți?
‎Îmi amintesc ‎de Ziua Recunoștinței dintr-un an.
‎Purtam un pulovăr nou, ‎iar ea m-a atins pe burtă și a zis:
‎„Ei bine, Nick, arăți foarte prosper.”
‎Iar eu am zis: „Uau!
‎Bunica face mișto de mine!”
‎Iar Statham zice: ‎„Aș vrea să mă fi gândit eu la asta.”
‎Era o femeie dură.
‎Știți, a supraviețuit Marii Crize.
‎A pierdut membrii ‎din familie în Holocaust.
‎E ceva de genul: „Îmi pare rău ‎că Georgetown ți s-a părut exclusivistă.”
‎Uite cum stă treaba, mamelor. ‎Vă spun asta.
‎Nu știți să jucați.
‎Asta e problema voastră.
‎Răspundeți la primul bip al telefonului.
‎Fiți un pic mai detașate, știți ce zic?
‎V-ați sunat vreodată mama ‎și înainte să sune zice: „Alo?”
‎Iar tu zici: „Am sunat din buzunar. ‎Scuze, din greșeală. Trebuie să închid.”
‎Pe de altă parte, tații sunt mai buni. ‎Adică, tata, pe bune,
‎pot să-l sun, nu mai aud nimic ‎de la el vreo trei săptămâni
‎și apoi primesc un SMS ‎miercurea, la trei noaptea:
‎„Ești treaz?”
‎Iar eu zic: „Sunt, pentru tine, tăticule.”
‎Deci fac terapie…
‎Da.
‎Chiar fac și cred că unul dintre cele mai ‎folositoare lucruri învățate la terapie
‎a fost că nu te poți îndrăgosti, ‎până nu înveți cum să te iubești singur.
‎Și durează foarte mult ‎până reușești să faci asta.
‎Deci, am întâlnit în sfârșit o femeie. ‎Numele ei este Lily și…
‎Am ieșit și ne-am înțeles perfect.
‎Și chiar ne-am îndrăgostit.
‎Am plecat în prima noastră vacanță ‎cu adevărat romantică în Italia.
‎Am vizitat Bologna care, ‎în italiană, înseamnă „prostii”.
‎Ne distram de minune, dar eu mă gândeam: ‎„Trebuie să intensific lucrurile.
‎Cum naiba intensific lucrurile?”
‎Zic: „Hai să închiriem o mașină. ‎Hai să ne plimbăm
‎prin satele italienești.”
‎Ea zice: „Grozav.”
‎Așa că mergem în Hertz Bologna.
‎Ceea ce înseamnă în italiană: ‎„Mă doar puțulica.”
‎Nu mă vedeți după scaunul ăsta.
‎Deci mergem în Hertz Bologna.
‎Umplem mașina.
‎Și…
‎Mașina e cu cutie manuală.
‎Iar eu zic: ‎„Iubire, chestie marfă la mine.
‎Nu prea știu că conduc ‎o mașină cu cutie manuală.”
‎Iar ea zice: „Bine. ‎Nicio problemă. Mă duc să-i spun tipului.”
‎Deci se duce înăuntru și îl aduce ‎pe tipul de la închirieri Hertz Bologna.
‎Iar acesta iese și zice:
‎„Hei, nu…
‎Nu…
‎automată…
‎în Bologna, da?
‎Nu automată în Bologna.”
‎Iar eu zic: „Bine.” Iar el zice: „Nu…
‎Nu aveți…
‎Nu aveți schimbător?” Iar eu zic:
‎„Am schimbător, ‎doar că nu știu să-l folosesc, bine?”
‎Iar el zice: „Bine… ‎Am o idee. Mi s-a aprins becul.
‎Am o idee. Ce ziceți de asta?
‎Angajați un șofer. ‎Șoferul stă în față cu prietena dv.
‎Se…
‎Dv. stați în spate, automatico, da?
‎Dv. vă încornorați, da?
‎Te încornorezi, fraiere, da?”
‎Iar eu zic: „Să ți-o trag, frate. ‎Mă descurc cu asta, bine?”
‎Mă uit la iubita mea:
‎„Iubito, dacă ai răbdare cu mine, ‎mă descurc cu asta.” Iar ea zice:
‎„Te susțin.” Deci…
‎Nu știu dacă ați mai condus ‎cutii manuale, dar…
‎Sunt trei pedale.
‎Inclusiv una numită „ambreiajul”.
‎Care, înțelegeți voi, ‎sunt priceput la toate.
‎Așa că știu că „ambreiajul” ‎este o cărțulie mică
‎pe care femeile o scot ‎la o noapte în oraș.
‎Așa că ridic ușor piciorul de pe ambreiaj
‎și apăs pe cealaltă chestie.
‎Și o bag într-a-ntâia, ‎și apoi, pur și simplu, nu pot…
‎S-a blocat. ‎Nu pot să-i fac pinioanele să meargă.
‎Nu pot s-o fac să se miște deloc.
‎Ca un fel de
‎Vincent D'Onofrio în ‎Bărbații în Negru. ‎Pur și simpu…
‎„Dă-mi zahăr!”
‎Deci, călătoria de zece minute ‎ca să ieșim din Bologna
‎durează cam o oră și 45 de minute.
‎Dar apoi ieșim din oraș ‎și suntem acum pe șosea.
‎Și e atât de frumos.
‎Soarele apune.
‎Și, deodată,
‎părul de pe brațe începe să mi se ridice.
‎Zic: „Nu.”
‎Iar Statham zice: „A trebuit ‎să bei al doilea cappuccino, nu?
‎Diareea vine rapid și iute.
‎Sper că are cine să te transporte ‎la o toaletă.”
‎Zic: „O să pomenești toate filmele tale?”
‎Și zice: „MEG: Confruntare în adâncuri.”
‎„Trebuie să tragem pe dreapta
‎și să mergem într-o benzinărie.”
‎Ea zice: „Bine.” Eu zic:
‎„Omida asta vrea să devină fluture.”
‎Tragem într-o benzinărie.
‎Trebuie să retrogradez vitezele. ‎E cea mai grea parte.
‎Nu pot… s-o bag în viteză. ‎Suntem la cinci metri de benzinărie.
‎Iar eu eram: „Doamne!”
‎Ea zice: „Iubitule, ești bine?” ‎Iar eu zic:
‎„Da, stomacul meu e puțin deranjat.”
‎Iar ea zice: ‎„Iubitule, e în ordine dacă ai diaree.
‎Poți să-mi spui, pentru că te iubesc.”
‎Și apoi mă uit la ea.
‎Și mă cac în pantaloni.
‎Da.
‎Și atunci am știut că ea e aleasa.
‎Deci, asta era pe la sfârșitul lui 2019
‎și apoi ne-am mutat împreună.
‎Ea s-a mutat cu mine la Los Angeles ‎la începutul lui 2020.
‎Vă amintiți…
‎Martie 2020?
‎Începe izolarea și acum noi doi ‎locuim în casa asta împreună.
‎Ea era femeia ‎cu care voiam să mă însor,
‎cu care să-mi petrec restul vieții, ‎cu care să am o familie.
‎Nu știu despre voi, ‎dar chiar înainte de COVID
‎totul părea foarte ciudat, știți?
‎Totul era foarte ciudat ‎și apoi s-a întâmplat COVID-ul.
‎Iar eu zic: „Vreau să am copii?
‎Vreau să aduc un copil pe lumea asta,
‎cu tot ce se întâmplă?”
‎Și m-am speriat, înțelegeți?
‎Și știu cât de greu e să ai un copil ‎fără să meargă ceva prost.
‎Adică, am atâția nepoți și nepoate, ‎și toți prietenii mei au copii.
‎Și nu e nimic mai greu decât să faci ‎un copil de patru ani să mănânce cina.
‎Ați hrănit vreodată un copil mic?
‎„Poftim niște macaroane cu brânză.” ‎„Nu vreau asta.” Știți?
‎„Ce vrei?” „Vreau pizza.”
‎„Bine.” Îi aduci o pizza. ‎„Ce e aia verde?”
‎Iar tu zici: „E doar niște busuioc.”
‎„Nu vreau busuioc!”
‎„E doar o garnitură.” „Ce e o garnitură?
‎Garnitură sună rău!”
‎„Bine. Știi ce? E timpul să te culci.
‎Hai să ne pregătim.” ‎Îi duci sus să se spele pe dinți.
‎Iar ei zic: ‎„Nu-mi place pasta asta de dinți.
‎E prea iute.”
‎„Ce? Iute? E mentă, în pula mea.”
‎„Nu-mi place pasta asta de dinți iute.”
‎„Trebuie să înveți ‎niște adjective noi, frate.”
‎„Nu-mi place apa asta cu bule. E iute.”
‎„E Pellegrino.
‎E opt dolari.
‎Tu m-ai implorat s-o iau.
‎Și apoi m-ai implorat să ții telefonul meu ‎cu degețelele tale murdare de biscuiți.
‎Ca să poți să te uiți la un clip ‎pe Youtube cu un naționalist alb suedez
‎care juca Mario Kart.”
‎„De ce ești atât de rău cu mine?”
‎- „Nu sunt rău, ești doar obosit.” ‎- „Nu sunt obosit.”
‎„Atunci de ce te freci la ochi?” ‎„Pentru că… sunt iuți.”
‎- Zici: „Știi ce? E timpul să faci baie.” ‎- Iar ei zic: „Nu vreau să fac baie…”
‎Cumva își dizlocă ambii umeri, gen…
‎Fac…
‎Și apoi fac baie.
‎Și coboară de la etaj ‎cu părul aranjat într-o parte.
‎În pijamalele lor micuțe ‎ca să zică noapte bună.
‎Și fac așa…
‎De parcă ar fi blestematul ‎de președinte al sufrageriei.
‎Deci…
‎Nu eram sigur în legătură cu copiii.
‎Au trecut două luni de pandemie. E mai.
‎Îmi amintesc că era ziua mamei. ‎Era 10 mai.
‎Și tocmai intraserăm în izolare.
‎Iar prietena mea zice: ‎„Trebuie să ieșim din casă.
‎O iau razna aici.”
‎Zic: „Bine, perfect. ‎Să ieșim de aici. Hai la o plimbare.”
‎Mergem în Topanga, ‎o zonă frumoasă din Los Angeles.
‎Mergem la o plimbare frumoasă.
‎Iar cerul e albastru și sunt niște nori ‎ca din ‎Familia Simpson‎ peste tot.
‎Iar florile sălbatice înfloresc.
‎Și nu am plecat… Știți cum e când pleci
‎și treci pe lângă lume ‎și auzi mici fragmente din conversații?
‎„Nu, tipul ăla cu crypto s-a sinucis.”
‎Iar tu zici: „Ce?”
‎Nu e cazul s-o mai spun, ‎a fost o zi minunată și…
‎Ajungem acasă, iar eu am o stare grozavă.
‎Și mă uit la Lily și zic: ‎„Ce este?”
‎Ea zice: „Nu vreau să fiu ca fata aia,
‎dar vreau să purtăm o discuție ‎despre viitorul nostru.
‎Adică, o să ne căsătorim, ‎o să facem copii?” Iar eu zic:
‎„Te fac mamă chiar acum!”
‎Și am făcut-o.
‎Mulțumesc.
‎Deci 42 chiar este ‎o vârstă bună să faci un copil.
‎De fapt, e cea mai deșteaptă ‎vârstă să faci un copil.
‎Și… apoi începem să planificăm tot.
‎Și ne căsătorim. Am fugit.
‎Nu știu dacă cineva de aici ‎se gândește la căsătorie,
‎dar vă recomand să fugiți undeva.
‎Da…
‎Adică, dezavantajul este ‎că familia nu poate fi acolo,
‎dar avantajul este ‎că familia nu poate fi acolo.
‎Ne-am căsătorit pe o stâncă ‎în Big Sur, doar noi doi.
‎A fost minunat.
‎De fapt, am fost noi doi ‎și cel care a oficiat,
‎un pescăruș. Și…
‎Un pescăruș foarte maiestuos.
‎Și a spus niște chestii frumoase…
‎A spus ceva ce nu o să uit niciodată.
‎A spus:
‎„Salvați noaptea asta.
‎Și luptați-vă cu zorii zilei.
‎Pentru că atunci când va veni mâine, ‎mâine vom fi dispărut.”
‎Și nu vreau să mă laud,
‎dar oficiantul de nuntă ‎a fost Seagull Eye Cherry și…
‎Asta e o glumă pentru o anumită ‎parte din audiența de aici.
‎Ne-am căsătorit pe stâncă,
‎iar apoi ne-am dus în pădurile de sequoia ‎ca să facem rahaturi de evrei și…
‎Eu nu aveam un pahar, așa că am băgat ‎un con într-un pahar de hârtie
‎și am călcat pe el.
‎Iar trei veverițe au zis: „Mazel tov.”
‎Erau niște veverițe hippie ‎care se mutaseră în golf
‎la începutul anilor '60 ‎și apoi au rămas acolo
‎și au devenit cu timpul foarte religioase.
‎Ne-am mutat într-o casă nouă ‎și ne făceam cuibul,
‎și pregăteam camera copilului ‎și toate cele.
‎Apoi a venit timpul să facem copilul.
‎Pentru că „ne” stătea în fire. ‎Eram noi amândoi.
‎Era atât de jumi-juma.
‎Pentru că Lily era responsabilă ‎să facă copilul,
‎iar eu eram responsabil de gustări!
‎Deci eram la spital și ne fâțâiam p-acolo.
‎„Ne fâțâiam.” ‎A fost al dracului de intens…
‎Eram de ceva timp acolo
‎și sorocul se apropia și, deodată,
‎soția mea intră în travaliu pe bune.
‎Și simți cum se schimbă energia în cameră.
‎O asistentă nouă, ‎pe care nu o mai văzusem până atunci,
‎o asistentă sportivă apare de nicăieri,
‎și zice: „Haide, Lily, ‎poți s-o faci! Haide!
‎Te descurci, fato!”
‎Iar eu stăteam acolo… În picioare.
‎Ținându-i piciorul soției mele.
‎În timp ce ea…
‎îl năștea pe fiul nostru.
‎Și…
‎Este…
‎Este cel mai uimitor lucru ‎pe care l-am văzut vreodată.
‎E ca și cum vezi viața, ‎creația, cum începe.
‎Știu că poate suna ‎ca unul care e pro-viață,
‎dar e, de fapt, mai mult pro-mamă, ‎în pula mea.
‎Nu am văzut niciodată ‎ceva atât de maiestuos.
‎Și să vezi o femeie născând…
‎Iar tu zici: „De aceea mamele ‎răspund cum sună telefonul.”
‎Când plecați de aici în seara asta, ‎dacă încă o mai aveți pe mama voastră,
‎dați-i un mesaj, spuneți-i c-o iubiți.
‎Sau, și mai bine,
‎dați-i un telefon.
‎Sau, și mai bine decât asta, ‎sunați-o când sunteți pe drum undeva.
‎Ca să puteți să închideți.
‎Deci îl aducem pe fiul nostru acasă.
‎Și e atât de drăguț, în pula mea.
‎E adorabil. Adică, e ca: „Dumnezeule!”
‎E atât de… atât de adorabil. ‎E sexi. Am un fiu sexi.
‎Pentru că e micuț și chelios, și simetric.
‎Și, sincer, seamănă mult cu Jason Statham.
‎Și…
‎Ne simțim minunat. Când ai un bebeluș mic
‎vrei doar să-l smotocești, ‎știți ce vreau să zic.
‎„Dumnezeule, dă-mi bebelușul ăsta. ‎E adorabil!”
‎Vrei doar să-i tai obrajii ‎și să-i întinzi pe o felie de pâine.
‎„E atât de adorabil.” ‎Are un loc moale în vârful capului.
‎Locurile moi chiar sunt adevărate. Da?
‎Nu e ca: „Am o slăbiciune ‎pentru Neil Diamond.”
‎Nu. Bebelușii chiar au ‎un loc moale în vârful capului,
‎în locul în care craniul nu s-a lipit.
‎Și e doar piele, apoi creierul.
‎Și li se vede pulsul micuț, ‎și e atât de adorabil.
‎Vreau doar să iau un pai ‎și să-l înfig acolo.
‎Și să-i sug creierașul adorabil.
‎Lucru care, ca membru înregistrat ‎al Elitei Media Liberale evreiești,
‎asta crede QAnon-ul că fac deja.
‎Bine, oameni buni. ‎Asta a fost. Sunt Nick Kroll.
‎Mulțumesc, Washington D.C.
‎Mulțumesc soției mele. ‎Mulțumesc fiului meu.
‎Mulțumesc familiei mele.
‎Mulțumesc că ați venit. Chiar apreciez.
‎E ca și cum…
‎Dacă vrei vreodată…
‎să vezi cum arăt stresat…
‎Uita-te cum încerc să bag ‎în viteză pe o trecere de pietoni.
‎Subtitrarea: ANDREI NEAGU