Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Nevím, jak líbat holky.
Straší mě to už od dětství.
Líbání holek mě fakt hodně děsí.
Nedávno jsem potkal holku, která se mi moc líbila.
Na konci prvního rande jsem ji nedokázal políbit.
Snažil jsem se.
Nechápala, o co mi jde.
Na prvním rande to nešlo.
Na druhém rande taky ne.
Domluvili jsme si třetí
a cestou tam jsem cítil obrovský tlak,
protože čím víc těch rande máte,
čím víc je pokusů,
tím víc narůstá tlak.
Jako když děláte řidičák.
Projedete to jednou,
jdete se učit znovu.
Třikrát? Jeď autobusem, nebudem se s tebou otravovat.
Projel to tu někdo víckrát?
Klidně zatleskejte. Do toho.
Taky jste na to hrdí.
„Neumíme dopravní značky!“
Někteří z vás zvedli ruce. Chyba.
Poslouchejte instrukce až do konce.
Vím, proč jste nedostali řidičák. Poslouchejte až do konce.
„Teď odbočit…
Ne. Kruci. Chtěl jsem říct doprava.
Jel jsi doleva. Bohužel tam byla základka.
Právě jsi zabil osm dětí. Jejda.
A těhotnou ženu…
měla mít dvojčata, to je deset dětí!“
Já neuspěl mockrát, vždy kvůli parkování do řady.
Parkování do řady mě děsí.
Nedávno mi došlo, že parkování do řady je symbol,
jako polibek, a když selžete, jako muž,
znamená to, že nejste skutečný muž. Což je absurdní.
Na polibku je ujeté,
že dívce nemůžete říct: „Vydrž, zkusím to znovu.
Políbím tě z jiného úhlu.“ Ne, tohle nefunguje.
Nemůžete za ni postavit kámoše.
„Ještě kousek…
Stát. Hlasivky.“
Ne.
Třetí rande
a pořád to nejde.
Cítil jsem se divně. Šel jsem domů a svěřil se spolubydlícímu.
Většinou mám problém se otevřít,
ale tady je to lehké, spolubydlící je nejlepší kámoš.
Byl doma, vždycky je doma.
Je mu 40 a já ho miluju.
Řekl jsem mu: „Asi se bojím chvíle, kdy budu muset políbit holku.“
Dal mi dobrou radu:
„Neboj se okamžiku, kdy máš políbit holku.“
Tak povídám: „A dál?“ A on: „Jo.“
To není rada. To je popření. Nefunguje to.
- „Mami, já se bojím tmy!“ - „Neboj se, Timothée.
Vrať se zpátky do jeskyně.“
Řekl mi:
„Bojíš se toho, protože se bojíš odmítnutí.
Na čtvrtý rande ji pozveš sem, budu ve svým pokoji, nebudu poslouchat.“
Tak povídám, že je to divný, ale proč ne.
„Když zazvoní, otevřeš.
Pozveš ji dál. Měla by dlouho mluvit.
Budeš se jí dívat do očí. Pak ji přerušíš.
A pak řekneš:
Teď mi ho vykuř.“
Ne, dělám si srandu!
Řekl mi…
Mám používat tenhle tón celý vystoupení? Řekl mi…
„Přerušíš jí a řekneš: ‚Promiň,
ale asi tě v příštích třech minutách políbím. Pokračuj.‘
Když řekne: ‚Ne, díky‘, nedělej to.“
Velmi dobrá technika založená na souhlasu.
Pak povídá: „Ale jestli udělá…
‚Tak jo.‘“
Povídá: „Když blahem kdákne, tak z toho má radost.“
Tenhle výraz používali mysogini v 80. letech.
Jako: „Jak zavrtí ocasem, je to dobrý znamení.“
Opravdu jako neandrtálci.
Víc rad jsem nedostal.
Zvu ji na čtvrté rande. Jsem ve stresu.
Přijde pozdě, protože má úroveň.
Tak jsem měl čas přemýšlet za dveřmi.
Myslím, že vím, proč neumím líbat holky, co se mi líbí.
Je to kvůli našim.
Jsou jediný pár, co jsem zažil.
Jsou spolu 30 let, nikdy jsem je neviděl se líbat.
Ani náznak lásky.
Jako lidi, co se mají trochu rádi, ale nic šílenýho.
Jsou jako kolegové z kanceláře, jejichž šéf jim řekl:
„Vy dva,
v pondělí chci mít na stole rodinu.“
A oni na to: „Když to řekl šéf…“
Nechápu jejich párovou dynamiku.
Někdy se jdu najíst domů. Zazvoním.
Otevřou a řeknou: „Ahoj, synku.“
Je to jako ta hra Sims. Je to divný.
„Jak se máš?“
„Ale jo, dobrý…“
Koukám na ně a říkám si: „Jak jste mě počali?“
V rodině je nás šest dětí.
Každé tři roky počato jedno dítě, složitá matematika.
Mám ovšem teorii.
Každé tři roky…
si naši pronajímají zasedačku.
Hezky se oblečou a…
Úřednický sex.
Neumím si to představit jinak než úředně.
Velmi srdečná věc. „Ahoj.“
Podání ruky. Táta si ji asi trochu otře.
Ona to zvedne a zjistí, jestli to do sebe zapadá.
Lehne si na záda a louhuje.
Jako čajový pytlík.
Mámin ovocný čaj.
To je má teorie. Já nevím.
Směju se, je to moje máma.
Váš smích se mi nelíbí. Ne.
Moji rodiče se milují.
Jen na sebe nikdy nekoukají. Rád si kvůli tomu mámu dobírám.
Rád si ji dobírám, hlavně kvůli tomuhle.
Někdy přijdu, jen abych ji vytočil.
Říkám jí: „Nemáš tátu ráda. Nikdy se na něj nekoukáš.
Mně to říct můžeš. Jsem tvůj syn. Promluvíme si.“
Začne se vztekat: „Co to říkáš? Proč?“
Když je dva metry daleko, říkám: „Hej! Ty ho nemáš ráda?
Můžeš mi to říct, nestyď se! Promluvme si!“
Zhroutí se a řekne:
„Ty nic nechápeš, ty malej hajzlíku.“
Pak dodá: „Mít někoho rád, Panayotisi, neznamená dívat se mu do očí.
Znamená to dívat se stejným směrem.
Stejným směrem.“
Dojalo mě to.
Když to řekla, dojalo mě to, ale neukazuju emoce.
Zareagoval jsem divně.
Strčil jsem do mámy
a povídám: „To bylo absurdní, cos řekla!“
Zakřičel jsem jí do obličeje
přidušeným hlasem
staré rasistky.
Tím ženským hlasem, co v noci otevírá okenice:
„Samej Arab!“
Znáte tu dámu, ne? Takový byl můj hlas. Vyšlo to přirozeně.
Nejhorší bylo, že ta paní má pravdu.
Máma! Máma má pravdu!
Pardon. Jejda.
Smíchal jsem je, protože jsou stejné. Ale je to jen…
Je to jen vtip! Ano!
Nedávno jsem pochopil, co myslí tím pohledem stejným směrem.
Byli jsme na obědě u rodičů.
V tichosti si jíme, protože nevím, jak komunikovat.
A…
Posledních 15 let, každé léto,
si máma pronajme chatičku s rybníkem, aby táta mohl chytat.
Je to láska? Nemám tušení.
Letos se do toho dala pozdě. Žádný rybník už nebyl.
Ještě jsme to nevěděli. Bylo naprosté ticho.
Uvnitř mámy bylo něco hlubokého a smutného.
Zírá na tátu, zhluboka se nadechne a…
„Víš.
promiň, nenašla jsem pronájem s rybníkem.“
Pořád jedl.
Pak povídá: „No a?“
Máma řekne: „Prostě
jsem nesehnala chatičku s rybníkem, abys mohl rybařit.“
Táta povídá: „No a?“
Máma říká: „Páni,
je blbej, nebo co?
Vždyť rád chodíš na ryby.“
„Ne,“ odpoví táta.
Mámě začalo cukat víčko.
„Jo,“ řekla,
„Baví tě to. Pronajímám kvůli tomu už 15 let chatu s rybníčkem.“
„Rybařím už 15 let,
protože 15 let pronajímáš rybník!“
Co taky dělat v Poitou-Charentes?
Začal se třást. Vstal. Šel do postele.
Jedl jsem dál. Celý vyděšený.
Pak říkám: „Tohle znamená dívat se stejným směrem?
Vždyť šilháte.
Bacha.“
S takovým příkladem nemůžu líbat holku, co se mi líbí.
Dělám na tom, ale zatím ne.
Čekal jsem za dveřmi na čtvrté rande.
Polibek na tváře na pozdrav. Příprava.
Je nádherná.
Předstírám, že jsem v klidu.
Musím ji přerušit. Tříminutová technika mého spolubydlícího.
Jenže se stydím.
Není to běžný, ale hezká holka to dokáže.
No tak se hecuju.
„Dělej. Dokážeš to.
Prostě ji přeruš. Není to těžký. Odpočítám si to.
Sto.“
Kouknu na ni a řeknu…
„Hej!“
Trochu moc intenzivní!
Poskočila. Podívala se na mě.
Přísahám, že ano.
Zpanikařil jsem. „Hej!“
„Co se děje?“
„Musím na záchod,“ vysvětluju.
Improvizoval jsem. Dělal jsem tohle rukama.
Zamkl jsem se na záchodě.
Deset vteřin jsem si říkal: „Co jsem to provedl?
Co se to stalo?“
Zachvátila mě nová hrůza. Napadlo mě:
„Uslyší, že tu nic nedělám. Nebude mi věřit!“
Dostal jsem nápad. Vyndal jsem kartáčky z kelímku,
naplnil ho vodou a
vylil.
Napadlo mě: „Běž k psychiatrovi, Panayotisi.
Je nejvyšší čas.
Předstíráš močení kvůli holce, který je to jedno,
protože tě děsí polibek. Něco je špatně.“
Vrátím se do pokoje. Jsem ve stresu.
Potřebuju čůrat,
protože voda kapající do záchoda dělá stejný zvuk jako čůrání.
Takže…
Ale nemůžu spláchnout dvakrát za sebou. „Ne…
Není to, jak si myslíš. Nemám rád velké čůrání.
Mám radši dvě malá, s přestávkou uprostřed.
Udělám to, čemu říkám první čůrání,
pak schválně přestanu, a jak to šimrá, vracím se.
Tohle je druhé čůrání.
Neber mi to. Tak to dělám. Tohle je moje.
„Má soukromá zahrada.“
Ne.
Vrátím se do pokoje.
Potím se.
Dívám se na ni a nevím, vzdávám se obhajoby.
Přeruším ji. „Promiň,“ povídám.
„Za tři minuty tě asi políbím.
Pokračuj.“
To byla síla!
A ona…
„Ty jseš fakt divnej!
Tak jo.“
Stal se ze mě divoch,
v hlavě pořád slyším: „Zakdákej trochu!
Dělej, zlato!“
Brzy se z vás stane hajzlík.
Viděl jsem jí na očích, že to chce.
Nebál jsem se odmítnutí. Byla to roztomilá chvíle.
Uběhly dvě minuty. Srdce mi buší.
Dvě minuty a 30 sekund, 40 sekund.
Padesát sekund.
Třináct minut.
Jako by měla v obličeji: „Neříkals náhodou…?“
Nedokázal jsem ji políbit.
Já vás slyším.
Nemám strach!
Nebojím se polibku! Bojím se, že jsem zranitelný.
Věřím, že když někoho políbíte…
Myslím skutečný líbání. Nestává se to často, ale poznáte to.
Cítíte v žaludku motýly.
V téhle chvíli jste nejzranitelnější.
Protože v jedné akci,
tak symbolické a hloupé…
vypustíte city, které jste si
k té osobě ukládali týdny nebo měsíce.
Seberete odvahu a naservírujete jí je na stříbrným podnosu.
Podíváte se jí do očí.
Čekáte, abyste ten podnos mohli naservírovat ve správný čas.
Je hrozný, že může říct:
„Ne!“
Měli byste si říct: „Šlo to dobře. O nic nejde.
To se stává.
Ano. Co má být? Kdo neriskuje, nic nemá.
Jo, Sylvie, děláš si srandu?
Můžu jít spát? Dnešek byl vyčerpávající.
Zase si ty city odnesu. Jasně.
Děláš si srandu? Nejsem rozhozenej.
Je tu něco rozbitýho, ale je to jen mý sebevědomí.“
Děsí mě to.
Hrozně mě to děsí.
Nedávno jsem zjistil, že když někoho políbíte,
ty bakterie v…
Tohle se vám nebude líbit.
Bakterie z úst té osoby
ve vás zůstanou čtyři roky po polibku.
Ti lidé, co se líbali s nějakým zoufalcem, si řeknou: „Co?
Co říká ten chlap v tričku a v džínách? Co povídáš, Steve Jobsi?“
Je to tak.
Najděte si to doma na netu.
Vaše ústa jsou plná lidí z minulosti.
Vaše ústa jsou Airbnb.
Jsem prázdninový pronájem.
Málo hostů. V Poitou-Charentes.
„Ahoj!
Vítejte v pronájmu U tří levandulí!
Jaká byla cesta?“
To jsem já.
Nedokázal jsem to.
Nic vám tak neubere na mužnosti, jako neprovedený polibek.
Ráno musela do práce.
Doprovodím ji ke dveřím. Naposledy se zastaví.
Políbím ji na tváře. Hrozný.
A ona povídá: „No tak příště.“
„Jo,“ odpovím jí.
Pak jsem zabouchl dveře.
Vypadá to jako plácnutí po zadku. Ne.
Pantomima mi nejde.
Tohle chlapi nesmí. Jen: „Tak šup, princezno.
Vypadni, nebo tě vystrčím. Jo, dojeď bezpečně domů.“ Ne.
Prostě nejsem mim. Nevím, jak zabouchnout dveře.
Vypadám jako z komiksu, já nevím…
Jejda, ne. Ne.
Zabouchnu dveře. Prima.
Pak otevře dveře můj spolubydlící. „Co se stalo?“ povídá.
- „Vím, že jsi poslouchal.“ - „Jo.“
Už nelže.
Prochází krizí středního věku. Žije v pravdě.
Povídá: „Slyšel jsem, jak kdákla blahem.
Chtěla, aby se to stalo. Ten strach byl jen v tvé hlavě.“
Začal jsem se vztekat. Povídám: „Nejsi můj otec!“
Potrestal mě a poslal spát.
Nemohl jsem usnout.
Trpěl jsem nespavostí. Štvalo mě to. I když tohle slovo ne.
Nespavost. V reálu je to lež.
Rouška, co zakrývá pravdu.
- „Vypadáš unaveně, Bertrande!“ - „Ano, trpím nespavostí. To nic.“
Řekněme si pravdu.
Pojďme se naučit říkat pravdu.
„Momentálně mám v životě problémy,
ale během dne na to nemůžu myslet.
Takže na to myslím v noci.
A brečím.
Jak lehnu do postele, padají mi slzy do uší
a poslouchám svůj smutek.
Jaký byl víkend v Cévennes?“
Všechno si musíme vybojovat.
Je to tak.
Naštvalo mě to.
Můj táta říkal: „Všechno je v tvé hlavě.“
Jezdili jsme za ním. Říkal: „Je ti smutno?
Je to jen v tvé hlavě.
Nemá smysl brečet. To nepomůže.
Stehy?
Je to jen v tvé hlavě.“
- „Krvácím.“ - „Jen to jen v tvé hlavě.“
„Bylo to v mé hlavě. Teď to leze ven.“
Táta má starodávný názory na to, co dělá chlapa.
Pro mého otce je chlap silný,
sebevědomý, trochu vtipný, trochu svůdce,
ale nikdy slaboch.
Můj otec v životě popírá dvě věci.
Popírá city. Pro něj neexistujou.
A zpomalovací prahy.
Ty taky neexistujou.
Jezdíme přes zpomalovací prahy rychlostí 70 kilometrů.
- „Byl tam zpomalovací práh.“ - „Jaks na to přišel?“
Musím to dokazovat nárazem čela do střechy auta.
Je to šílený. Nedávno jsme
odcházeli z restaurace. Ještě si na cestu objednal kafe.
Ani nevím proč.
V poslední době rád říká: „Dejte mi to s sebou. Nemám čas.“
Má čas.
Znám jeho rozvrh.
Spousta času, žádné využití.
Jsme v autě. Má kafe.
Zpomalovací práh.
A na jeho stehně vidím
malou kávovou skvrnu.
Naštvu se. „Nebyl to zpomalovací práh?
Dobře, promiň. Rychlá otázka.
Proč máš na stehně skvrnu od kafe?“
Odpověděl… Tohle není vtip.
Tohle je okamžik z jeho života.
Řekl mi…
„Takhle piju kafe.“
Je mu to jedno.
Je šílený, že takhle vidí chlapa.
„Mám pravdu, protože jsem to řek.“
Tohle nás začal učit brzy.
Bylo mi osm. Byli jsme na dovolené v pronajatém domě.
Smějete se mému životu, ale fajn.
S tátou a bratry jsme se procházeli lesem.
Nebyla to zábavná, naučná procházka,
jakou, aspoň doufám, jste si užívali v dětství.
Jako: „Pojďte, děti.
Tady je jehličnan.“
Ne. I když by bylo hloupé šeptat na strom.
Šli jsme jeden za druhým, jako husy,
a 45 minut jsme v lese nepromluvili.
Měli jsme strach.
Byli jsme rukojmí,
protahovali jsme si nohy.
„Partyzáni jsou hodní, nechají nás denně 5 minut cvičit.
To není jako za války.“
Jeden z mých bratrů brečí. Otce to štve. „Hej!
Přestaň brečet.“
Což z výchovného hlediska nikdy nefungovalo.
Ještě nikdy žádné dítě neřeklo „Jo.
Dělám blbost! Že mě to hned nenapadlo!
Vypnuli jsme kohoutek.
Moc mě těší. Kdo ty jsi?
Jsi táta!“
Ne.
Jak takhle dítě začne mluvit, musíte utéct.
Je povýšené. Dobírá si vás. To není dobré znamení.
Nabírá k pláči.
Můj otec je tak naštvaný, že k němu jde a říká: „Hej.
Všechno to máš v hlavě. Nemusíš to ostatním ukazovat.“
Odmlčí se. Kouká na nás. Pak řekne: „Dám vám lekci.“
Sundá si kalhoty.
Klid, tímhle směrem se to neubírá.
Ve všech mých historkách z dětství
je táta v trenýrkách, ale každý to má jinak.
Odhodí kalhoty a řekne: „Hele!
Sledujte mě!“
Není opilý, ale takhle on mluví.
Sledujeme, jak náš táta odchází do lesa, v trenýrkách,
přirozeně jako lasička.
Na člověka byl vždycky moc chlupatý. Byli jsme zvědaví.
Po dvaceti metrech zastaví. Pak řekne: „Hej!
Je tu příkop s kopřivami!“
Vleze tam.
Vyválí se v příkopu.
Je to divný. Vidíme jen jeho hruď. Je to děsivý.
Vyleze ven. Dojde k bratrovi. „Hele.
Brečím snad?“
Říkáme si: „Kdo zavolá na úřad pro ochranu dětí?
Stačí jednou. Budeme odděleni, ale v bezpečí.“
Ne. Měli jsme strach. Odpověděli jsme: „Ne.
- Nebrečíš.“ - „Nebrečím, že ne?
A tak vypadá chlap. Nebrečí, i kdyby se tak cítil.
Když ukážete, co je ve vás, svět vás sežere zaživa.
Kapišto?“
Pokud jde o nás, postupně jsme se rozbrečeli.
Děsil nás. Ten velký, škrábající se rudý chlap.
Povídá: „Co na tom nechápete?“
Jako Philippe Etchebest v Noční můře vaření.
Máma nám šla naproti. Viděla tu scénu z dálky.
Její muž v trenýrkách,
brečel a špatně to snášel, a před ním jeho děti, taky brečící.
Bratr si bezdůvodně sundal kalhoty.
V každý rodině je někdo divnej.
Když se nikdo nedívá, sundá si kalhoty.
„Mami!
Mami, podívej!“
To byl můj brácha… To jsem byl já.
Rychle jsem našel své poslání.
Moji rodiče se toho dne hodně pohádali. Pochopil jsem něco o párech.
Z dlouhodobého hlediska se k sobě často hodíme
s našimi pravými opaky.
Nevím proč.
To jsou mí rodiče. Můj otec skrývá své city.
Potlačuje je. Pohřbívá.
Když máma něco cítí, řekne: „Vezmi si to.
Dělej s mou duší, co chceš.
Pane, než půjdete, navlékněte si tu nit. Je to nit mého života.“
Je v muzikálu.
Ukazuje všechno, vždycky. Příliš brzy. Každýmu.
Je to nepříjemný. Jako když nečekaně potkáte nudistu.
Znáte tu atmosféru?
Přijdete na pláž a…
Pláž je prázdná.
Drží se metr a půl od vás.
Představuje se. „Ahoj. Jean-Claude.“
Jo!
„Už jsem viděl vašeho ptáka, takže na jméně nesejde.
Měl byste si své intimní věci nechávat pro sebe. Je to důležité.“
Tohle je totéž.
S pocity je to stejné. Je toho moc najednou.
Nedávno jsme byli na turné
a večeřeli s manažery toho místa, kde jsme hráli.
Jeden pán přišel pozdě na večeři
a byl plný informací a emocí.
Cítil jsem se nesvůj. Přišel k nám. „Ahoj, těší mě. Guy.
Pardon, jdu trochu pozdě.
Podepisoval jsem rozvodové papíry s manželkou.
Tedy vlastně s bývalou. Lidičky, já hraju na klarinet!“
Během večeře jsme si říkali: „Zakryj si emoce, Guyi.
Vidíme ti na emoční koule.
Je moc brzy.“
Moje máma se dělila o to, co měla v sobě.
Jako velmi mladá, na druhém stupni základky, si spustila existenciální krizi.
Seděli jsme takhle jednou v autě, my dva, cestou do hudebky.
Chtěl jsem si sednout dozadu. Jako vždy.
Zablokovala dveře auta. Pak povídá: „Víš co?
Sedni si dopředu.“
Poprvé v životě!
Pamatujete, jaký to byl velký krok?
Řekl jsem:
„Určitě?“
Řekla:
„Ano, určitě.“
„Tak proč šeptáme?“
Chápu. Moc to prožívám.
Říkal jsem si: „Už je to tady!“
Hned mě napadlo: „Teď budeš taky platit daně.“
Vyrostl jsem ve strachu z daní.
To téma před námi otevřel táta. Povídal:
„Užívejte si, dokud jste děti. Jednoho dne vás dostanou.“
Šel do postele a nechal nás v oparu tajemství.
Každý druhý večer jsme si s bratrem říkali: „Už přijdou daně?
Nevím, jak to funguje. Nechápu to.“
Jsme v autě s mámou. Vyjíždíme. Je trochu horko.
A já jsem tak šťastný, že si můžu otevřít okno.
Okno vzadu je pro zoufalce.
Vzadu je to…
„Nemám peníze na elektrický stahování.
Mažu si lokty mastí.“
Chudí lidé.
Vzpomeňte si, když jste objevili tohle…
Najednou jste měli nos nahoru.
Dobírali jste si ty vzadu. „Dejte vědět, kdyby foukalo. Zavřu to.“
Pantomima mi nejde.
Jako bych strkal prst do kravského oka.
Ani nevíme, jestli ji to baví. Není to jasné.
„Ne, nech toho!“
Anebo: „Ty jo!
Ještě! I do toho druhého! Jo!“
Můžu pokračovat ještě pět minut, ale vím,
že bylo by to samoúčelné.
Chtěl jsem váš názor. Je důležitý.
Víc toho není… Ne!
Je to…
Nevím, co si myslet o tleskání za zvuky místo vtipů,
ale jsem na vaší straně. Myslí nám to stejně.
Vážně, strčte si prst do kravího oka… Pardon.
Nechám toho. Určitě nebude reagovat.
Můžu se vsadit s kýmkoliv. Jsem si jistý.
Zkuste to na poli.
Řekne si…
„Kruci, nevidím doprava. Co…?
Zatraceně!
Přísahám, že tam byl strom! Nevidím ho, je to divný!
No ne!
Je to pryč! Všechno v pohodě!“
Dobrá, soustřeďme se. Jste rozptýlení.
Stáhnu okno.
Jsem v autě s mámou.
Stáhnu okno.
Cítím na hlavě teplý letní vítr.
Mám nápad. Něco pitomýho.
Určitě pochopíte. Začátek amerických filmů.
Opuštěná cesta. Dva frajeři v Cadillacu. Kožené bundy, tmavé brýle.
Rockova muzika hraje naplno.
Stáhnou okna, ruce ven.
„Svoboda!“
Hrozně to chci udělat.
Stáhnul jsem ho jen takhle. Máma by to víc nedovolila.
Takže diskrétně
vystrčím ven tři prsty, takhle,
jako chobotnice, co chce utýct z japonský restaurace,
a kouknu na mámu stylem…
„Svoboda!
Ale ne moc.“
Máma stáhne okno ze své strany.
Jako by chtěla, abych skočil.
Ruku mám komplet venku.
A mám nápad! Říkám si: „Jdu do toho.“
Ale ne takhle. Dám si ruku na střechu.
A říkám si: „Ty jo. Hlavně klid.
Sejmou tě daně, opatrně.“
Máma pustila hudbu.
Je to „Hey Jude“ od Beatles.
Jedna z nejlepších skladeb vůbec. Jeden z mých oblíbených okamžiků.
Stávám se dospělým. Začátek léta, spousta možností.
S mámou. Dívám se stejným směrem.
Užíváme si jeden druhého.
Pěkné počasí, všechno fajn.
Stáhne zvuk a povídá: „Mám nápad.
Chci, aby mi tu píseň hráli na pohřbu.“
Měl jsem malou existenciální krizi.
„Nechci být vepředu.
Ta paní na mě mluví. Nelíbí se mi to.“
Vidí, že jsem v koncích. Zase sníží hlasitost.
„Hej, uklidni se.
Všechno je v pořádku.
Máma není jediná, kdo umře. Všichni umřeme.“
Máma nikdy neví, kdy přestat.
Je na pokraji útesu, měla by přestat.
Neuvědomuje si, že se ostatní cítí divně,
protože ztratila sociální tykadla.
Dalšími větami se zahrabává do větších sraček.
Jak mi to vykládá, poznám, že se jí ulevuje.
Tehdy jsem pochopil, proč máma nikdy nemá duševní problémy.
Hází je do hlavy nám.
Což je hodně chytrý. Od toho jsou přece děti.
Život je štafeta z generace na generaci.
Za chvíli to začne být únavné. „Dítko, to je pro tebe!“
- „Co je to?“ - „Trauma!“
To bude ono.
Pořád se mi ten obrázek vrací jako noční můra.
Máma mě vyhodí na chodník a odjíždí s puštěnými Beatles.
Říkám si: „Všichni umřeme.“
Přichází mě vyzvednout můj učitel na akordeon. Začne hodina.
Hrál jsem na něj šest let.
Ano, tohle je očekávaná reakce. Díváte se na mě sarkasticky:
„To zní jako skvělé dětství!“
Nejdřív jsem chtěl hrát na kytaru.
Jako všichni mladí muži, aby měli sex. K tomu je kytara.
Kytara je podtext.
Vypráví příběh.
Kytara je falický předmět,
na který hrajete na pláži a někomu se díváte do očí.
Vypráví příběh.
I když tohle…
to není stejný podtext, věřte mi.
Je to jako: „Porcuju maso na všechny způsoby.“
To není to samé.
Šest let hry na akordeon, aby měl táta radost.
Když jsme byli děti, táta neměl rád, když jsme se tak chovali.
Nebylo jeho prioritou, abychom byli šťastní.
To mělo být později.
Chtěl, abychom jako děti
pracovali na budoucím štěstí, které zažijeme jako dospělí.
Napadlo mě: „Ukážu mu, že jsem dospělej.
Vyberu si dospělej nástroj.“
El Acordeonisto.
Tak tomu říkají profíci.
Blbost. Viděli jste někdy dospělého hrát na akordeon?
Aby to nebyl houmles?
Jako dítě jsem strávil stovky hodin
s devíti a půl kily leštěného kovu, který mi drtil stehna,
a hrál poválečnou muziku.
Akordeon, to je znamení konce války. Najednou jste tam.
Písně jako
Pahýly avignonských bojovníků
Co vrátili se zpátky z fronty
Všechno je na tom hrozné.
Je to bezedná studna melancholie vedoucí ke smrti.
Nejhorší bylo jít ze školy s kamarády
a jít spolu do hudebky,
protože jsme všichni byli bílí.
A pak šli do kytarového kabinetu
a sebevědomě říkali: „Budu se muckat s holkama!“
Loučím se. „Zatím čau!“
A pak jdu sám, smutný po chodbě
až k akordeonovému kabinetu a říkám si:
„Bacha na Němce.
Musíš ubránit Štrasburk, hochu.“
Bylo to těžký.
Jednoho dne jsem akordeonu nechal.
A dalšího, což bylo…
Bylo to trochu náročné, ale hodně jsem miloval jednu holku.
Na střední. Byla tam velká párty. Byl jsem do té dívky hodně zamilovaný.
Ninon.
Na párty byl nejlepší kámoš Thomas.
Věděl, že Ninon miluju.
Řekl jsem mu to. Protože to byl můj důvěrník.
Tušíte, kam to směřuje? Pusťme se do toho.
Na tu párty Thomas chytře přinesl kytaru.
Z ničeho nic!
Postavil se do kouta a zahrál pár mizerných akordů.
Ninon jde k němu. Ta kurva mu položí ruku na záda!
Pardon. Omlouvám se.
Omluvil jsem se, než jste zareagovali. Nepočítá se to.
Řekla mu:
„Jsi fakt super, Thomasi. Hraješ na kytaru.“
Na tom večírku ho vyhonila.
Tohle je Francie, dámy a pánové.
Vyhoníte někoho za akord F dur.
Uvědomujete si, že jsem mu řekl, že ji miluju? A on přesto…
Jako by vám to nevadilo. Zbláznili jste se?
Na čí straně jste?
Řekl jsem mu to. Věděl to!
Zradil mě. Zrada antických rozměrů.
Je to bodnutí do zad ve třetím dějství. Stejné gesto. Nechutné.
Dítěti to zlomí srdce. Zůstane to ve vás. Tohle chci říct.
Byl jsem naštvanej.
Poprvé jsem měl chuť někoho zabít.
Chtěl jsem Thomase uškrtit vlastníma rukama.
Mohl jsem. Měl jsem silné ruce. Každý týden nosily 9,5 kila.
Bylo to tak nefér.
Říkal jsem: „Na tuhle párty nemůžu přinýst akordeon.“
Byla v šestým patře, bez výtahu.
Je to nástroj pro první patro. Nebo do metra. Do zákopů.
Všechno blízko peklu, ve směru gravitace.
Je to ďáblův nástroj,
jak říkají profíci.
I kdyby se mi ho tam podařilo dostat,
nemůžete hrát na akordeon na školní párty.
Máte pochybnosti, ale zkuste se zamyslet, párty na druhém stupni.
Zkuste si představit
toho kluka, který nemá moc kamarádů a hodně mrká.
Celou noc jí sušenky.
Rozjíždí se. Popadne karaoke mikrofon.
„Pojďte, pojďte ke mně, nebojte se.
Ninon, tohle je pro tebe!“
Otevře kufr. Má to kufr!
Obří, žádné dítě ho ještě nevidělo.
Pro ně je to jako Fiat 500.
Natahuje si popruhy. Už to slovo, „popruhy“!
Vzadu je pak malá západka, která oba spojí.
Jinak vám může spadnout akordeon na nohy a do smrti budete mrzák.
Pozor, chlapče!
Přísahám. Na první hodině akordeonu
učitel povídá: „Vždycky vzadu spoj popruhy.
- Jinak… vidíš Jeana-Louise?“ - „Ahoj!“
„No…“
Ten hoch má osminásobnou skoliózu
a říká „Ninon!“
Pahýly od Avignonu
Pro něj už je konec.
Konec!
Jeho genitálií se dnes nedotkne žádná dlaň.
Nikdo na Zemi nikdy neřekl:
„Chci mít sex s akordeonistou.“
Nikdy.
Nechal jsem toho. Začal jsem dělat věci, co mě bavily.
Když mě pustili do Paříže,
často jsem čekal po představení před komediálními kluby,
abych si popovídal s komiky.
Protože miluju humor.
Taková pitomá věta. Pardon, beru ji zpátky.
Slyšel jsem, jak říkám…
„Miluju humor, jo. A dýchání! Miluju obojí.
Je to nutnost. Jo, umím mluvit i chytře.“
Zajímalo mě, jak to funguje.
Jeden komik mě seznámil s castingovou režisérkou.
Projel jsem hodně konkurzů a uspěl v jednom na 16 a půlletého.
Do pořadu Petit Journal.
V 17 jsem vlezl do televize. Což je na televizi dost brzo.
První večer je párty, pije se se štábem, celebritami, slavnými lidmi.
V duchu si říkám:
„Měl bych jet hned domů, abych si mohl popovídat s rodiči.“
Jel jsem taxíkem. Měl jsem peníze.
Protože televize.
Protože Židi.
A ne, žertuju! Ten pořad nabral jiný směr.
„V týhle branži je jich tolik!“
Dělám si legraci.
Jedu domů taxíkem,
vzpomínám si, jak jsem zabouchl dveře.
Dávám si načas a sleduju, jak taxi odbočuje doleva.
Nechtěl jsem žádné svědky.
Otočím se, dům vypadá ohromně.
Před domem je štěrková cesta.
Pořád si pamatuju ten hluk kroků. Silnější než obvykle.
Všechno na mě padalo. Bylo to divný.
Zazvoním. Jsem ve stresu, nevím proč.
Máma je v županu.
Obejme mě tak silně. To se mi nikdy nestalo.
Tak silně!
Zašeptá mi do ucha, jako by to bylo tajemství: „Jsem na tebe hrdá, synku.“
Ustoupil jsem.
A povídám:
„Výborně.“
Zřejmě jsem se přidal k aristokracii. „Výborně, matko.
Můžeš se vrátit do stájí.“
Choval jsem se jinak. Běžel jsem do obýváku.
Táta seděl před televizí, která byla vypnutá.
V trenýrkách.
Povídá: „Sedni si.“
Sednu si. Napadá mě: „To je jako po třídních schůzkách.“
On řekne: „Víš…
Díval jsem se na Journal Petit.
A myslím…
Myslím si, že…
Se díváš moc do prázdna. Vypadáš jako blbec. To je zlý.“
Takhle to řekl. Bylo ticho.
Plácl se rukou do stehna.
Pak těžce vstal.
„Tak dobrou vám všem,“ řekl.
Byl jsem sám.
Ale použil ten tón,
který používají všichni muži, co chtějí zabít svou rodinu.
„Tak dobrou vám všem.
Spěte sladce.“
A šel se vyspat do své hnusné lasiččí nory.
Napadlo mě: „Jednoho dne tě stejně zabiju!“
Čekal jsem: „Mám tě rád“ nebo „Jsem hrdý“,
protože vím, že tohle nikdy neudělal.
Nemůžu mu vytknout, že neudělal nic, co nikdy nepoznal.
Vím, že nás táta miluje celým svým srdcem.
Zabíjel by kvůli nám. Už to udělal dvakrát.
Ale mezi ním a světem
je něco jako zeď, pokud jde o city.
Děsí mě to. Mám strach, že mě to potká taky.
Když budu s holkou, kterou miluju a chci ji políbit.
Protože když tohle nevyřešíte jako rodič, jde to na děti.
Vznikne linie dětí, které mají problémy s pocity.
„Ahoj.“
Končí to tichými rodinnými večeřemi.
Máme se rádi, ale neříkáme si to. Srdce buší.
Uvnitř něco křičí. Dítě si říká: „Vím, že mě máte rádi.
Ale chci to jednou slyšet,
protože mi to dodá sebevědomí na 25 let!“
Táta povídá: „Kruci, mám tě rád kluku, že bych tě sněd.
Já tě sežeru! Mňam! Zůstanou jen kosti.
Zhltnu tě.
Nemůžu ti to říct. Láska je cit. Cit je pro ty, co mají vulvy.“
Máma povídá: „Neboj se, mám dost vulv, abych milovala všechny!
A našla jsem pronájem s rybníkem!
Konečně!“
Taková škoda.
Všichni děláme hlouposti. Včetně mě.
Začneme svou lásku skrývat do malých vět,
malých každodenních úkonů.
Delegujeme zodpovědnost za pochopení, zda je to láska,
na člověka, kterého milujeme.
Je to složité.
Tomu se říká trojský kůň. Což je válečná strategie.
Taková vtipná otázka.
Přemýšlím, v čem skrývám svou lásku.
Před pár měsíci mi došlo, že tu svou skrývám v ošklivých vtipech.
Když někoho miluju, chci ho zničit.
Není to zdravé. Došlo mi to, protože můj spolubydlící,
můj nejlepší přítel, o kterém jsem mluvil,
dostal rakovinu.
Když jsme se to dozvěděli, udělali jsme s přáteli párty s překvapením.
Abychom mu popřáli…
Měli jsme o tom víc přemýšlet!
„Vše nejlepší k rakovině, kámo!“
Byli jsme ukrytí v bytě, za pohovkami, a čekali, až dorazí.
Když strčil klíč do zámku,
podívali jsme se na sebe. „Možná to není dobrý nápad,
dělat rakovinovou párty s překvapením.“
Není to neuvěřitelné?
Lidé mají schopnost
uvědomit si v nejdůležitější chvíli, že nějaký nápad
byl od začátku pitomý.
Dojde vám, co je v sázce.
Řeknete si: „Páni.
Zlato, teď je vhodná chvíle na dítě?“
Doktor povídá:
„Přestřihnout pupeční šňůru. Co se děje?“
Takhle fungujeme. Myslíme, až když se něco stane.
Byl v bytě 10-15 vteřin. A my pořád…
Vlastně jsme se tam vloupali.
Jeden z mých kámošů je fakt odvážný, říká:
„Seru na to…
Ahoj.“
A majitel bytu: „Co to…“
Došlo nám, že infarkt je hezký dárek.
Čistší způsob odchodu.
Hele, je mu líp. Klid. Je vyléčený.
Dovolil mi o tom žertovat.
Řekl: „Dělej si o mně a o mý rakovině ve svým pořadu klidně legraci.“
Řekl to těsně před smrtí.
To byl první vtip, co schválil.
Na té párty jsme dali fotbal. Má to rád.
Byl v bráně. Protože měl rakovinu.
Je velmi těžké vědět, jak reagovat, když vám to řekne někdo blízký.
Byl jsem první, komu to řekl.
Povídá: „Mám rakovinu.“ „Pij vodu,“ odpověděl jsem.
Nevím, proč to ze mě vyšlo, ale řekl jsem to.
Byl brankář, jasný?
Je to hrozný brankář.
Míč je vedle něj.
Bylo by snadné ho chytit, ale on je hroznej.
Míč jde do brány.
Moji přátelé byli tak naštvaní. Ale nemohli to dát najevo.
Kvůli rakovině.
Není nic příjemnějšího, než vidět, jak lidi polykají svůj vztek.
Všichni říkali: „Nic se neděje.
Soustřeď se. Koukej kolem. Jo.
V pohodě. Bavíme se.
Bavíš se? Já jo. Užíváme si to. Jaký skvělý večer!
Žijeme jen jednou.“
Byl jsem naštvanej.
A tehdy mi došlo, že dělám vtipy o těch, co mám rád.
Šel jsem za ním a povídám: „Promiň. Máš rakovinu?
No tak můžeš nosit míč.“
V italštině to zní velmi vtipně.
Hrozně se smál… Nikdy nepiju ve vhodnou dobu.
Pro všechny komiky je tu potlesk a hotovo.
Byl bych hrozný doktor.
Jako: „Víte, vy máte…
AIDS. Ano.“
Hezký pocit.
Hrozně se smál.
On to ví. Ví, jak ukrývám svou lásku.
Viděl v tom laskavost. „Nejlepší vtip tvýho života!“
To mě urazilo.
Ne, byl jsem tak šťastný.
Povídám: „Nejlepší vtip mýho života!“
Podívám se na kámoše
a řeknu něco, co jsem dodnes nepochopil:
„Slyšeli jste tu šílenost, se kterou jsem setřel toho blbouna?“
Co to znamená?
Vyšlo to ze mě přirozeně, jako bych vyrost na vesnici.
Moji přátelé udělali opak toho, co se dělá v Hlasu.
Všichni odvrátili pohled.
Všichni byli tak nesví.
No a já taky, protože mi došlo,
že jsem neudělal vtip, abych rozesmál jeho,
ale abych rozesmál sebe.
Kvůli svému smutku.
Kamarádovi není dobře,
a když jsem to ucítil, chtěl jsem brečet, tak jsem žertoval o lidech.
Ulevilo se mi, když se s tím museli potýkat.
Napadlo mě: „Měl bys zajít ke cvokaři.“
Šel jsem za cvokařkou.
Řekl jsem jí o té párty. Zareagovala:
„Takže,
když se cítíte zranitelný,
místo, abyste přiznal ostatním barvu,
protože se bojíte, že vás zavrhnou,
raději z nich uděláte ještě zranitelnější jedince.
- „Jsem kretén.“ - „Ne.
Ne tak docela.
To není lékařský termín.
Vlastně mě tak napadlo…“
- „Jsem kretén.“ - „Ano!
Takže to bude 72 eur.“
To bylo neuvěřitelné. Ohromila mě.
Čekal jsem, že bude našlapovat opatrně, ale ona ne.
Poslal jsem k ní spolubydlícího kvůli krizi středního věku.
Neuměl o tom mluvit.
Byl u ní mockrát.
Pak řekla něco tak šíleného, že když mi to doma opakoval,
ohromilo mě to.
Řekla mu:
„Tohle bude naše první pracovní seance.
Konečně mám vaši diagnózu.
Takže…
máte krizi středního věku.“
Řekl: „Jo.
Proto jsem sem přišel, protože…
Byly tu indicie.
Je mi 40.
Procházím krizí.
Nevypadá to tak, ale ale dejte si dvě a dvě dohromady
a já si nechám svých 72 eur.“
Odpověděla: „Ne.
Nic si nenecháte.
Krize středního věku nic neznamená.
Řekněme, že při narození máme všichni na zádech malou ulitu.
Jako šnek.
Sledujte mě.
Procházíme životem.
Když najdeme rozhodující zážitek…
ulita!
Bylo vám to jedno. Myslel jste si, že víte, kdo jste.
Tak jste spěchal po hlavě do života.
Patnáct let, 18, 22, 26, 30…
Myslíte si, že je to doplňovačka.
Ale já to znám. Je to má práce.
Ťuk ťuk, ulita je prázdná.
Tak pokračujeme.
Třicet tři, 36, 40.
Ve čtyřiceti přestanete.
Děláte inventuru.
Zajímá vás jen, co jste si uložil stranou. A pak…“
„Ale já v ulitě nic nemám.“
„Ulita… Ulita…
Co děláte, když něco ztratíte?
Co děláme my všichni?
Haló, ulitová policie?
Já vím, je to hloupé. Ale to je krize středního věku.
Je to naléhavé.
Ale žádná není.
Protože už je pozdě.
Jste slimák.“
Byl naprosto dezorientovaný.
Dobelhal se domů.
Spokojeně jsem ležel na gauči.
Skočil na mě: „Musíš žít!“
Odpověděl jsem: „To jsem měl v plánu, než jsi mě vyděsil.“
On povídá: „Musíš se naučit dát se dohromady… protože…
- Protože pak ťuk ťuk na ulitu.“ - „Jasně.“
„Chybí mi detaily. Nevím všechno.“
„Haló, ulitová policie?“
„Jasně. Ty jo!
Teď mám všechny detaily. Vlastně mě děsíš.“
Bylo to legrační. Mluvit o tom mi ulevilo.
Bylo mi kolem dvaceti a říkal jsem si:
„Kdy to asi začne?“
Napadlo vás to někdy?
Jako: „Kdy se stanu sám sebou? Oficiálně?“
Vždycky jsem se cítil nějak
v nesouladu s něčím, co ostatní tak snadno chápou.
Šílel jsem z toho.
Když jsem viděl, že si spolubydlící klade stejné otázky,
jaké si táta určitě kladl v 70, ulevilo mi to. Cítil jsem se líp.
Celý náš život jsme skoro sami sebou.
Musíme se pokusit to zvládnout… I pouhá účast se počítá.
Budou nás draftovat až do konce. To mi ulevilo.
Vám taky, řekl bych.
Jako děti jsme byli sami sebou. Nikdy jsme nebyli víc sami sebou.
Co se v dospělosti pokazí?
Nevím. Nač všechny ty otázky?
Stali jsme se fakt dospělými? Diskutabilní. Asi ne.
Ti dospělí, co se z nás stali,
vyrostli kolem toho původního dítěte, aby ho chránili.
Nakonec ho zadusili. Každý v sobě má mrtvé dítě.
To je můj náhled na život. Každý má vlastní.
Ne mrtvé, jestli to pomůže.
Uvnitř je dítě v agónii.
Protože bez ohledu na věk,
20, 60, to je jedno,
když jdete po ulici, vidíte přechod pro chodce a myslíte si:
„Budu šlapat jen na bílý pruhy.“
To vaše dítě říká: „Pořád jsem tady!
Proč jsi plešatý?“
Tohle mě čeká.
Jako dítě jsem byl sám sebou.
Nikoho jsem se nebál.
Někdo nový?
Tak hned za ním: „Ahoj! Jak se máš?
Nebyl jsem Němec. Jen divný hlas.
Lidi si museli říkat: „To je německý dítě. Ahoj!“
Když jsem byl dítě, byl jsem hodně sám sebou.
Znáte tyhle typy?
S velkými dospělými hlavami. Pořád na vás zírají.
Jako byste jim dlužili peníze.
Jako když jste na rodinné večeři…
Dítě, co jste nikdy neviděli.
Kouká se na vás.
Pak k vám přijde, zatahá vás za mikinu. „Bolí mě zadeček.“
„Dobře. Co?…
Fakt chceš mluvit se mnou? Myslím, že jsme si nikdy nepovídali.“
„Máma řekla žádnou musaku!
- Dal jsem si dvě.“ - „Jasně!
Tak jo. Promiň.
Marcu, slyšel jsi to? Co mám… Co…
- Jak se jmenuješ, zlato?“ - „Panayotis!“
„Dobře, fajn!
Marcu, je to voják SS!
Je to divný. Bojím se. Musím odejít, Marcu!“
V dětství vám to bylo jedno. Na střední jde do tuhýho.
Je to malá společnost. Tím spíš, když hrajete na akordeon.
Na základce, aby mě ostatní měli rádi,
aby mě měly starší děti rády,
kupoval jsem z kapesnýho čokoládu a po škole ji rozdával.
Pokud přemýšlíte, jakou emoci cítit, tak je to lítost.
Celý den jsem nosil po kapsách rozteklou čokoládu.
Večer jsem čekal u brány,
a když vycházeli, hlásil jsem: „Operace čoko-čoko.“
Ne v duchu. Nahlas!
Jako policista ze 70. let v civilu, trochu pochybný.
„Operace čoko-čoko!“
Chodil jsem za nimi. Bylo to ubohé. „Chcete čokoládu?“ povídám.
Takový opak pedofilie, když o tom přemýšlím.
Ptám se starších dětí: „Čokoládu?
V mým Twingu je jich hromada.
Pojďte!“
Fungovalo to.
Kamarádili jsme spolu. Byl jsem důležitý.
Měl jsem krabici s čokoládama. Denně jsem jednu, dvě bral do školy.
Jednou ráno otevřu krabici a není tam nic.
Vyděsil jsem se jako málokdy v životě.
Bylo to smutné i legrační.
Běhal jsem sem a tam a křičel: „Viděl někdo mé čokolády?“
Což je docela vtipný. Napůl smutný, napůl vtipný.
Smutnovtipný.
Jdu za sestrou. Ptám se jí.
Jen odpoví:
„Ne.“
Pochopil jsem to a vyplakal všechny svoje poloslané slzy.
Řekla větu, která je v naší rodině kultovní:
„Uklidni se, pralinko!“
Očividně má přezdívka.
Beru nůž a říkám si: „Zapíchnu ji!“
Přiběhl otec.
Popadl nůž.
Jedna rada.
Když chcete někoho zabít, nevykřikujte svůj plán dopředu.
Překvapivě tím upozorníte místní úřady.
Vzal ten nůž. „Hej!“
Odmlčel se.
Když to můj táta udělá, znamená to, že vám chce dát životní lekci.
Můj táta se do naší výchovy moc nemontoval,
ale jednou za dva roky měl veřejnou prezentaci,
aby ho jako tátu zvolili znovu.
Byl na konci svého mandátu, potřeboval něco velkého.
Vzal ten nůž. „Hej!
Podívej se… Já musím…“
Musel improvizovat, chudák.
Vzal ten nůž.
Dal ho sestře. „Bodni ho, dovoluju ti to!“
Ne, to byl vtip.
Vzal ten nůž. Zlomil ho o koleno.
Říkáte si: „Tvůj táta se vyzná!“ Ne.
Pořezal si ruku a trochu i koleno.
„Vidíš? S nožem se nehraje!
No, jo.
A ty taky. Co to… Slyšel ses?
Když něco co řekneš, dojde to až k tvýmu uchu?“
Fáze popření.
Je to chlap. Před svými dětmi se přece hloupě nezraní.
„Krvácíš. Jsi v pořádku?“
Povídá:
„Jaks na to přišel?“
To je jeho věta.
Když se něco děje, řekne: „Jaks na to přišel?“
Popřít to nemůže. To zranění bylo i slyšet.
Takové „plop“.
Povídá…
„Jdi pro mámu. Uvidíme.“
Bylo to neuvěřitelné.
Spěchal jsem po schodech. „Mami, rychle, táta se zranil!“
Povídá: „On to zvládne, je dospělý!“
„Nein!“
Táta umírá na podlaze. Potřebujeme pomoc.
Bylo to šílený.
V ten den jsem začal dělat vtipy o lásce.
Místo čokolády. Bylo to snazší. A méně nebezpečné.
Rok co rok jsem postupně budoval to, o čem táta snil.
Sebejistotu.
Sebejistý, vtipný, trochu sukničkář, ale nikdy slaboch.
Mnohokrát mi to pomohlo,
ale ne,
když jsem chtěl líbat holku, co se mi líbila.
Mé sebevědomé já je v koupelně se sklenicí vody.
A já jsem sám, bezbranný, potím se.
Zamiloval jsem se do té dívky jako ve filmech.
Řekla jednu větu a já byl zamilovaný, věděl jsem to.
Bylo to jasné. Jako teplá voda od uší k prstům na nohou.
Abyste pochopili tuhle větu,
musím vám říct poslední věc o svém dětství.
Dřív jsem se dotýkal bradavek.
Jestli se začnete smát, nemůžeme se o tom bavit.
Začínám se cítit dobře, otevřu se vám,
a vy se začnete smát, to není hezké.
Nedívejte se na mě tak. Vidím vaše oči!
„Vypadal divně, ale tohle už je moc.“
Ne! Každý dítě mělo něco divnýho.
Ne? Nastala pauza.
Bratra jsme často brávali do nemocnice,
protože říkával: „Nebudu dýchat, dokud nebudeme doma!“
Po 20 metrech spadl na chodník jako nějaká troska.
Když jsem byl smutný, třel jsem si prsa. To bylo moje.
Cecky, kozy? Je mnoho způsobů, jak to říct.
Přestaňte na mě takhle zírat!
Když mě rodiče poslali pryč, šel jsem do pokoje a…
To bylo moje.
Strčte mě do vězení!
Všichni jsme to dělali.
Byla to moje Narnie. Uvolnil jsem napětí.
Na tom nesejde.
Důležité je, že jako dítě jsem si říkal:
„Proč nikdo neví, že se takhle dá zmizet?“ Dobře.
Tak jsem o tom začal mluvit.
Abych to rozšířil.
Šel jsem za kamarády.
„Když se dotkneš bradavek…“ „Přestaň za náma chodit.“
Rychlý trest.
Tak jsem se snažil mluvit s přáteli našich, když přišli na večeři.
Chudáci.
Čekal jsem na rohu pohovky, tahle.
Jako bezsrstá kočka.
Čekal jsem, až si pověsí kabáty.
Pak jsem s nimi šel dál.
A udeřil.
„Promiň, Sylvie,
ale když si třeš kozy…“
Měli ze mě velký strach.
Vyděsili se.
Pro ně jsem byl jako Elise Lucetová v Hospodářské kriminálce.
Otočili se ode mě a řekli: „Ne.
V této firmě nejsou zaměstnáni žádní nelegální dělníci.
Smíte za mnu chodit? Je to legální?“
Tak byli vyděšení.
A jednou večer za mnou přišla máma řekla:
„V pořádku, Panayou?
Jo?
Skvělý.
Večer přijdou Marc a Véronique.
Jsi v pořádku? Ano?
Bezva.
Možná bys s nimi neměl mluvit
o svém malém tajemství.“
Doma se z toho stalo tabu.
„Ale jestli si chceš s někým promluvit, můžeme za cvokařkou.“
Povídám: „Co je cvokařka?“
„Cvokařka, Panayou, je někdo, komu zaplatíš,
abys měl pocit, že tě poslouchá, že tě bere jako ostatní.“
Nejkrásnější definice cvokařky, jakou jsem kdy slyšel.
Jen cvokařce můžete říct: „Jmenuju se Philippe.
Můj šéf je ke mně hrubý, ale já to zvládnu, zůstanu profesionální.
Chodím na kuřáckou pauzu, ale nekouřím.
Vyjdu z práce a jdu doleva, protože je tam květinářství.
Koupím si tam křečka a rozmáčknu ho v podpaždí.
Taková moje slabost.“
To jde jen s cvokařkou. Chápete, jako to je štěstí?
Váš nejlepší přítel by řekl:
„Philippe, jsi v pořádku? Co…
Copak prodávají křečky v květinářství? To jsem netušil.“
V životě je spousta ohromujících otázek.
Ale ta cvokařka má radost.
Říká: „To je výzva!
Jakou barvu měl ten křeček, Philou?
Hlodavci bývají podvědomým symbolem Krista.
Jo, promluvme si o tom.“
Je to její práce.
Sednu si, ale chápu, že se mi kvůli tomu lidi smějou.
A tak se rozhodnu o tom nemluvit.
- „Co děláš celý den?“ - „Často se dotýkám brad…
Kruci, je dobrá.
Budu dělat, že nic.“
Vyděsilo by mě, kdyby kluk řekl „Budu dělat, že nic.“
Jejich slovník je tak precizní.. „Řeknu vám všechno, doktorko.“
Darebák z bondovky.
„Žádné detaily nevynechám.
Někdy se cítím
lehkovážně.
A zamknu se v pokoji.
Anebo spíš
v předsíni.
A pak si třu…
usilovně, doktorko,
oblast bradavek.
A cítím, že se mi
proměňuje duše.
A ten pocit mám rád, doktorko.“
Řekl jsem to méně děsivě.
Věřte mi. Byl jsem méně děsivý.
Ale povídám jí,
ať vezme jed na to, že je to pravda.
„Cože?“
Rozesmála se.
A já jsem si řekl, že už o tom nebudu znovu mluvit.
Už nikdy!
Dokud Německo nebude…
Ne, to byl vtip.
Ale bylo mi to nesmírně trapné. Hrozně trapné.
Zakopal jsem to uvnitř. Léta jsem o tom nemluvil.
Bylo to moje první rande s tou holkou.
Není to tak dávno, co poslední holka…
Bylo to za Chiraca.
Takže nedávno.
Nebylo to tak dávno, bylo mi to nepříjemné.
První rande. Žertuju, že bude sex, a ona mě zarazí.
Povídá: „Hele.
Děláš si srandu. Nebavíme se normálně.
Měli bysme se poznat. Popovídat si o životě.
Nemáš vtipnou historku z dětství?“
Povídám: „Něco bych měl,
ale začni první, pro zajímavost.“
Chtěl jsem vědět, na co se zaměřit.
Napadlo mě, že to bude něco roztomilého. „Já první.
Byla jsem levák,
ale hrála jsem tenis pravačkou!“
Na to nemůžu říct: „Co se mě týče,
sahám si na bradavky, abych zmizel!
Oběma rukama! Oboustranně!“ Ne.
Tak ji nechám první.
Řekne něco trochu odvážného. Já se uvolním.
Povím jí to. Ztuhne. Pak povídá: „Cože?
Já taky.“
Ujišťuju se: „Cože?“
Už jste někdy někoho tak milovali,
že chcete, aby umřel, protože to nezvládnete?
Jako: „Mám tě rád!
Ne, měl jsem je rád.“
Ne, to se nám nikdy nestalo? Ani mně ne.
Chtěl jsem zjistit, jestli jsme stejní.
Je totéž. Šílenství.
Zbláznil jsem se. „Do toho! Povídej. Rád bych to slyšel.“
Povídá, „No tak. Nikdy jsem to nikomu neřekla. Nemůžu.“
A já: „Jo!“
Povídá: „Hele…
Když jsem byla malá, měla jsem pocit, že překážím.
Zamykala jsem se v koupelně. Tak jsem se styděla.
Cítila jsem se těžká. Bylo to divný pocit.
Šla jsem na WC. Žádná voda. Jen studené kachlíky. Bylo to hrozné.
A začala jsem si třít žebro. U mě to bylo žebro.
Připadalo mi to jako elektrošok.
Měla jsem pocit, že mizím.
Už jsem tam nebyla. Bylo to příjemné. Jako na chvíli umřít.
Díky tomu si víc vážím života.“
Povídám jí: „Můžu…
Můžu si třít bradavku o tvé žebro?
Abychom zjistili, jestli oba zmizíme.“
Zasmála se.
To nebyl vtip. Zasmála se.
Byl jsem do ní zamilovaný. A nedokázal ji políbit na prvním rande.
Druhé rande. Nedokázal jsem to.
Třetí rande. Katastrofa. O čtvrtém rande jsem vám říkal.
Po čtvrtém rande odchází z bytu. Jsem se svým spolubydlícím.
Jsem zoufalý. „Chce se posunout dál. Oprávněně.
Čtyři rande? Pak osm? Dvanáct? Měl bych jí dávat plat.
To je na pracovní smlouvu.“
Neposlouchal. Chodil sem a tam.
Pak povídá: „Ne!
Políbíme ji!“
Řekl jsem „Moc tlačíš na pilu. Děsíš mě.“
A on na to: „Poslouchej mě!
Páté rande. Pozveš ji sem. Budu ve svým pokoji. Nebudu poslouchat.
Ona zvoní. Otevřeš. Ale ona zůstane na chodbě.
Zazvoní. Otevřeš. Nemluvíš.
Podíváš se jí do očí a políbíš ji.
Ustoupíš. Pozveš ji dál.
Řekneš ‚Ahoj.
Nebyly to nejdelší tři minuty ve tvým životě?‘“
S odstupem času chápu, že to byla blbost.
Ale tehdy, snad vás to nenaštve, říkám: „Ty jsi génius!“
Tolik věcí ukazovalo na pravý opak.
Osm exmanželek. Alimenty na dvanáct dětí.
Je to vůbec legální?
Poslechl jsem ho. O 72 hodin později, hezky oblečený,
čekám na pátý rande.
Ona dorazí. Slyšíme její podpatky na dřevěný podlaze.
Říkám „slyšíme“, protože už otevřel dveře. „Slyšíš? Už jde.“
„Hele. Je mi nás dvou líto.
Je to fakt divný. Oblíkni si kalhoty.“
Ona zvoní.
Otevřu.
Dívám se jí do očí.
A nic.
V mé hlavě je…
A ona přistoupí blíž ke mně. Jak jsem čekal.
Představte si to. U někoho zazvoníte. On vám otevře…
Začnete o sobě pochybovat. „Zvonil jsem já, nebo ty?
Kdo projde dveřma? Nechápu to.“
Bez váhání jde blíž. Mám strach.
On řekl, že má zůstat na chodbě.
Loktem ji zablokuju. Jako by to byla přirozená póza.
Ustoupí. Povídá: „Není ti nic, Panayotisi?“
Napadá mě: „Teď, nebo nikdy, do akce!“
Jdu ji políbit, ale ne jako v romantickém filmu.
Je to jako film o zombie.
Šel jsem……
Čím jsem byl blíž, tím víc ustupovala dozadu.
Říkám si: „Je to dál, než jsem čekal.
Kdybych to věděl, vzal bych si svačinu.“
Nemohl jsem dál. Dosáhl jsem hranice izometrického napětí hýždí.
Žádné líbání.
Nesahat. Nic.
Ale nedokázal jsem říct než: „Nejdelší tři minuty tvého života.“
Trapné. Použil jsem tenhle tón.
Nechutné. Jako bych ji mučil.
„Nejdelší tři minuty, co jsi strávila na gestapu.“
Fakt divný.
Narovnala se. „Nejdelší tři minuty v mém životě?
Narážíš na ty tři minuty tvýho divnýho chování?
Chtěl jsi mě políbit?“
„Jak jsi na to přišla?“ zeptal jsem se.
Nemohl jsem se dotknout bradavky abych zmizel. Věděla o tom!
Tak jsem si říkal: „Asi by pomohlo, kdyby umřela.
Pohnem se z místa.
Hlavně já.“
Takže jsem selhal. Jsem v bytě.
Ona je na chodbě. Mezi námi jsou otevřené dveře.
Jen tak.
Povídáme si.
V mrtvém úhlu vidím, že je někdo u zdi.
Jen slyším:
„Polib ji!“
Jako by byl na fotbale, parchant.
Ona ten hlas slyší. Nakoukne dovnitř.
Vidí ho!
„Tvůj spolubydlící?“
Odpovím: „Hm? Cože?“
Pokračuje: „Není to tvůj spolubydlící?
Je tam chlap v trenýrkách.
Proto nechceš, abych šla dál?“
Nevím, jestli to byl vtip, nebo mě chtěla trochu postrčit.
Ale vzal jsem to doslova. A řekl jsem…
„Nikoho nevidím.“
Popřel jsem ho.
Doslova.
I když tam byl. Snažil jsem se.
Odvážný krok. Jako kdyby ona řekla: „Ta tvá lampa je fakt stylová!“
Jsem fakt blbec!
Napadlo mě: „Ne, tohle jsi určitě neřek.“
Snažil jsem se to napravit a dělat, že jde o vtip,
ale ta pauza byla výmluvná.
„Nikoho nevidím.“
To je blbec.
Naštěstí má smysl pro humor. Povídá: „Takže není pravý?“
„No jo.“
„Vidím ho opravdu dobře.
Pardon. Moc mě těší.
Mám zvláštní otázku. Jste pravý?“
A on…
„Kruci, já nevím.
Ale vejdu se do ulity.“
Pravda je horší.
Mluvila s ním. On se otočil a odešel.
Jako že: „Když neodpovím, nepozná, že tu jsem.“
Podívala se na mě.
Říká: „Občas jsi trochu blbec.“
Strčila do dveří.
Sebevědomě vstoupila.
Jako by tam bydlela.
A zatlačila mě do rohu.
Podívala se mi do očí.
Nebylo to hezké.
Sova.
Poznal jsem, že jí došlo, že nevím jak na to.
Že to jde mimo mě. Není to součástí DNA mé rodiny.
Políbila mě.
Nejsem štěně!
Bylo to trochu jako: „On se sám vykadil!
Dobrá práce, Azorku!“ Ne.
Nic jsem necítil.
„Nevíme, co si myslet!“
Stál jsem tam jako balvan.
Byla mi zima. Cítil jsem jsem, jak je mezi námi odstup.
Byl jsem daleko. Sám. Bylo to divný.
Šla k pohovce.
Tak jsem šel taky. Moje místo. Zvláštní.
Bavíme se hodinu, dvě.
A když jak se bavíme,
mám pocit, že ji miluju.
Ale když mě políbí, nic.
Má práci, tak musí jít.
Odvedu ji ke dveřím. Velmi pomalu mě políbí.
Nic. Horší než předtím. Je to divný.
Povídá: „Myslím, že se teď budeme vídat častěji.“
Odpovídám: „Ano.“
V té době už jsem směl.
Cítím se ztracený.
Vracím se zpátky. Ujdu metr.
Sednu na gauč a myslím si,
takhle, slovo od slova:
„Teď už to víš.
Jen nevíš, jak milovat.“
Na zádech mám husinu. Je to hloupé, ale věřil jsem tomu.
Přesvědčil jsem se. Sám sebe. „Nevíš, jak milovat. To se stává.
Tvůj táta to moc neuměl a tak to taky neumíš.
Takhle to chodí.
Někdo je v lásce dobrý a někdo ne.
Někdo umí péct chleba. Od jiných ti nechutná. Nejde to.
Potřebuje víc soli.“
Vyšel můj spolubydlící.
Všechno slyšel. Položil mi ruku na rameno.
Zašeptal:
„Teď už jsi sakra chlap! Jsem na tebe hrdý.“
Cítil jsem šimrání v žaludku.
Napadlo mě: „Mám ho rád?“
Rád bych vám řekl, že chodím s tou holkou,
máme krásné děti,
vídáme se každý víkend na obědě.
Vejce Benedikt.
Ale už nikdy jsem ji neviděl.
Někteří jsou zklamaní.
Pro vás je to show. Jenže je to můj život.
Nedávno měl tenhle pořad premiéru.
Myslím před tou krásnou pandémií.
Mňam! Měli bychom si to zopakovat.
Před premiérou jsem se bál. Když se bojím, volám mámě.
Abych jí řek, že se bojím. Pragmatik.
Říkám jí: „Nejsem ve své kůži.“
A ona: „Je s tím tak otravný!
Ano, Panayou, jsi to ty!
Když jsi volal, bylo tam tvé jméno!“
V takových chvílích je vždy tak roztomilá.
„Jde o to představení?“
Odpovím: „Nevím. Asi jo.“
„Víš, je to tvá premiéra.
Premiéra na jevišti je vždy jako poprvé.
Zkusíš si to.
Když to tak necítíš, zkus něco jiného.
A je to tvá premiéra.
Když tak to poděláš. O nic nejde.“ „Dost!
Už jsi toho řekla dost.“
Vždycky to dělá jako Jean-Claude Van Damme.
Řekla: „Při zatloukání hřebíku úspěchu se klepneš do prstu!“
Pak dá telefon tátovi.
Ten si ho vezme. Slyším jeho dech. Jdu do toho.
Řeknu mu:
„Mám strach.“
Jsou v tom city. Zarazí se.
Povídá: „Jde o ten pořad?“ Odpovím: „Jak jsi na to přišel?“
Řekne: „Zavolej po premiéře.
Pověz mi to, až bude po všem. Ne, když to máš rozdělaný.
Slyšel jsem…
to, co dělají po divným vtipu do telefonu jen tátové.
Pochopil jsem, že jsme stejní.
Poprvé jsem hrál jeho hru.
„Mám ti to říct, až bude po všem?
Tak jo.
Až bude moje přítelkyně těhotná, mám ti to říct po porodu?“
Odpoví: „Ano.“
Takové ego.
Čekáme, kdo z nás poleví jako první.
„Zavolej mi, až se tvoje holka vrátí z nemocnice.“
„Zavolá ti sama, takže já nemusím.“
On řekne: „Zavolá mi to dítě. Žádný strach.“
A protože je vtipálek, dodá:
„Pořád single, co?
Zavolej mi, až to skončí.“
„Co se tohohle týče, možná
jsem napsal tenhle pořad,
abych tobě a mámě řekl něco, co mi nešlo
a co neumím říct ani sobě a otravuje mě to.“
Odpověděl:
„To asi víme, ty rošťáku.
Měl bys vědět, že já…„ A já udělám…
Zareaguje: „Cože?“
Odpovím: „Neříkej to.“
On na to: „Ani nechci.“ Já na to: „Neříkej to.“
„Neřeknu to.“
Nastala pauza.
A pak dodal:
„Ať ti to vystoupení vyjde.“
A já na to:
„Tobě taky.“
Málem jsem řekl:
„Děkuju. Hezký večer.“
DĚKUJU MÁMĚ A TÁTOVI
Překlad titulků: Petr Miklica