Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
At kysse er forvirrende.
Det har skræmt mig, siden jeg var barn.
At kysse piger skræmmer mig.
Jeg mødte en pige, jeg godt kunne lide.
Jeg kunne ikke kysse hende sidst på daten.
Jeg forsøgte.
Hun var helt forvirret.
Første date, intet kys.
Heller ikke på anden date.
Vi aftalte en tredje, og på vejen følte jeg mig så presset,
for jo flere dates der er,
jo flere forsøg er der,
og jo mere pres.
Ligesom med kørekort.
Fejler du en gang,
så læser du bedre op.
Tre gange? Tag bussen i stedet.
Har nogen her dumpet flere gange?
Klap, hvis I har. Kom. Og du er stolt af det!
"Vi kan læse skilte!"
Nogle rakte hænderne op. Ikke dig…
Lyt til instruktionerne.
Jeg ved, hvorfor du dumpede.
"Nu, drej… Nej. Sørens. Jeg ville have sagt højre.
Du drejede til venstre. Det var en folkeskole.
Du har lige dræbt otte børn. Og en gravid kvinde…
…der ventede tvillinger. Ti børn!"
Jeg dumpede mange gange på grund af parallelparkering.
Det skræmmer mig.
Parallelparkering er et symbol,
som et kys, og hvis du fejler med det som mand,
er du ikke en rigtig mand. Hvilket er latterligt.
Det perverse ved et kys er,
at du ikke kan sige: "Jeg prøver lige igen.
Jeg prøver en anden vinkel." Det dur ikke.
Du kan ikke have en ven bag hende, der siger:
"Kom så…
Stop. Glottis."
Nej.
Tredje date,
jeg kunne ikke.
Jeg tog hjem og fortalte det til min slof.
Det er svært for mig at åbne op, men min slof er min bedste ven.
Han er altid i lejligheden. Han er 40, og jeg elsker ham, okay?
Jeg sagde: "Jeg tror, jeg er bange for at kysse piger."
Han gav et godt råd:
"Du skal ikke være bange for at kysse piger."
Jeg sagde: "Og?" Han sagde: "Ja."
Det er ikke et råd. Det er benægtelse.
-"Mor, jeg er bange for mørket." -"Det er fjollet.
Gå tilbage i grotten."
Han sagde:
"Du er bange for at blive afvist.
På fjerde date tager du hende herhjem, jeg lytter ikke med."
Jeg tænkte: "Det er underligt at påpege."
"Hun ringer på, du åbner.
Hun taler nok i lidt tid.
Du ser hende i øjnene. Afbryder hende.
Og du siger:
Sut min pik."
Nej, det er for sjov!
Han sagde…
Skal jeg snakke sådan hele showet? Han sagde:
"Du afbryder og siger: 'Undskyld,
Jeg kysser dig måske i løbet af tre minutter.'
Hvis hun siger: 'Ellers tak', lader du være."
Det er en god teknik.
"Men hvis hun gør sådan…
Okay.
Hvis stemmen bliver skinger, er hun glad."
Det sagde kvindehadere i 80'erne. "Det er godt, hvis hun vifter med halen."
Meget gammeldags. Det var mit eneste råd.
Jeg inviterede på en fjerde date.
Hun kommer sent, for hun har stil.
Jeg havde tid til at tænke.
Jeg tror, jeg ved, hvorfor jeg ikke kan kysse piger.
Mine forældre.
De er det eneste par, jeg har oplevet.
De har været sammen i 30 år og aldrig kysset.
Ingen tegn på kærlighed.
De elsker hinanden en smule, ikke meget.
De er som kollegaer, hvis chef sagde:
"I to, på mandag vil jeg have en familie klar."
De tænkte: "Chefen bestemmer!"
Jeg forstår ikke deres pardynamik.
Nogle gange spiser jeg hjemme. Ringer på.
De åbner: "Hej, sønnike!"
Det er ligesom i Sims. Underligt.
"Hvordan går det?"
"Helt fint…"
Jeg tænker: "Hvordan fik I lavet mig?"
Vi er seks børn i familien.
Et barn hvert tredje år, hvilket er alt for struktureret.
Men jeg har en teori.
Hvert tredje år
lejer mine forældre et mødelokale.
De tager deres kostumer på og…
Klar til sex.
Det må være meget afslappet.
Meget hjerteligt. "Hej."
Et håndtryk. Min far gnubber lidt.
Hun kopper hånden og gør den klar.
Hun lægger sig, og det går i gang.
Som en lille te.
En moderlig frugtte.
Det er min teori.
Det er min mor.
Det er ikke okay, at du griner. Nej. Mine forældre elsker hinanden.
Men de kigger aldrig på hinanden. Jeg driller min mor.
Jeg kan godt lide at irritere min mor.
Jeg kommer hjem for at drille.
Jeg siger: "Du elsker ikke far. Du kigger aldrig på ham.
Sig det nu bare. Jeg er din søn."
Hun går amok. "Hvorfor siger du det?"
Når han er to meter væk siger jeg: "Elsker du ham ikke?
Indrøm det nu bare, lad os snakke sammen."
Hun sagde:
"Du forstår intet, din lille skid.
Det handler ikke om at se folk i øjnene. Det handler om at se ens på tingene.
Ens på tingene."
Det rørte mig.
Det rørte mig, men jeg viser ikke mine følelser.
Jeg reagerede underligt.
Jeg skubbede til min mor
og sagde: "Det var latterligt sagt!"
Jeg skreg hende op i ansigtet, som var jeg en hæs,
racistisk gammel dame.
Hende der om natten åbner vinduet: "For mange arabere!"
I kender hende, ikke? Det var min naturlige stemme.
Men damen har jo ret.
Min mor! Min mor har ret!
Undskyld. Ups.
Jeg blander dem, fordi det er den samme person.
Det var en joke! Okay!
For nyligt forstod jeg det, hun mente.
Vi spiste middag hos mine forældre.
Vi spiste i stilhed, for vi kan ikke finde ud af at kommunikere.
Og…
Hver sommer i de sidste 15 år
har min mor lejet et sted med en sø, så min far kan fiske.
Er det kærlighed? Aner det ikke.
I år var der ingen steder med en sø.
Det vidste vi ikke. Der var helt stille.
Man kunne mærke, min mor var meget ærgerlig.
Hun kigger på min far, tager en dyb indånding:
"Tja,
jeg har ikke fundet et sted med en sø."
Han spiste.
Han sagde: "Og?"
Hun sagde: "Tja,
der er ingen med en sø, så du kan ikke fiske."
Han sagde: "Og?"
Hun sagde: "Tja,
er han dum eller hvad?
Du kan lide at fiske."
Han siger: "Nej."
Min mors øjenlåg begyndte at spjætte. Hun sagde: "Jo.
Jeg har lejet steder med en sø i 15 år, så du kunne fiske."
"Jeg har fisket i 15 år,
fordi du har lejet en sø i 15 år!" Hvad laver man ellers i Poitou-Charantes?
Han begyndte at ryste. Hen gik i seng.
Jeg spiste. Jeg var rystet.
Jeg sagde: "Ser I tingene på samme måde?
Du er skeløjet.
Pas på."
Derfor kan jeg ikke kysse hende, jeg kan lide.
Jeg arbejder på det.
Jeg ventede bag døren på fjerde date.
Jeg kysser hende på kinden.
Hun er smuk. Jeg prøver at være afslappet.
Jeg skal afbryde hende. Min slofs regel.
Men jeg er genert.
Personer, jeg kan lide, gør mig genert.
Jeg motiverer mig selv. "Kom nu. Du kan godt.
Afbryd hende. Det er ikke så svært. Tæl ned.
Hundrede."
Jeg kigger på hende…
"Hej!"
Lidt for intenst!
Hun stirrede på mig.
Det er sandt.
Jeg panikkede. Jeg sagde: "Hej!
Hvad så?
Jeg skal på toilettet."
Jeg improviserede. Armene gjorde sådan her.
Jeg låste døren.
Jeg tænkte i tre sekunder: "Hvad har du gjort?
Hvad skete der?"
Nu dukkede en ny rædsel op.
"Hun kan høre, jeg ikke laver noget."
Jeg tømte holderen til tandbørster.
Jeg fyldte den med vand og
hældte.
Jeg tænkte: "Du skal til psykiater.
Det er tid.
Du lader som om, du tisser, over for en pige der er ligeglad,
fordi du finder et kys skræmmende."
Jeg går ind i stuen. Jeg stresser.
Jeg skulle tisse,
for vand i et toilet lyder som en tissetår.
Så jeg…
Jeg kan ikke skylle ud to gange.
"Det er ikke, hvad du tror. Det var ikke nummer to.
Jeg tisser to små tåre med en pause imellem.
Jeg tisser første gang,
så stopper jeg, og når det så kilder, går jeg tilbage.
Det er anden gang.
Det må du ikke tage fra mig. Det er min ting.
Mit privatliv."
Nej.
Jeg går ind i stuen.
Jeg sveder.
Jeg kigger på hende, og jeg giver mig hen.
Jeg afbryder. "Undskyld. Jeg kysser dig nok inden for tre minutter.
Fortsæt."
Sikke en fyr!
Hun sagde…
"Du er så underlig!
Okay."
Jeg blev dyrisk,
for jeg tænkte: "Kom med den skingre stemme!
Kom så, skat!"
Man bliver så hurtigt ydmyg.
Jeg kunne se på hende, at hun gerne ville.
Jeg var ikke bange for at blive afvist. Der går to minutter. Hjertet pumper.
To minutter og 30 sekunder, 40 sekunder.
50 sekunder.
30 minutter.
Hun kigger på mig: "Aftalte vi ikke…"
Jeg kunne ikke.
Jeg kan høre jer!
Jeg er ikke bange!
Ikke for et kys! Jeg er bange for at være sårbar.
Når man kysser nogen…
Et rigtigt kys. Man ved, når det er et rigtigt kys.
Man får sommerfugle i maven.
Det er det mest sårbare øjeblik.
For på et øjeblik,
hvor symbolsk eller dumt det end lyder…
Følelserne strømmer ud,
fra når man har tænkt på personen.
Man finder modet til at vise sine følelser.
Du ser dem i øjnene.
Man venter på at vise de følelser på det rette tidspunkt.
Hun kan jo sige:
"Nej!"
Du burde tænke: "Det er fint nok.
Det kan ske.
Laver du sjov? Hvor intet vover, intet vinder.
Ja, Sylvie, laver du sjov?
Er det fint, jeg lægger mig? Hård dag.
Skal jeg samle den op? Ja da.
Jeg er da ikke et rodehoved.
Det er gået i stykker, men det er bare min selvtillid."
Det skræmmer mig.
Jeg har hørt, at når man kysser nogen,
at bakterierne…
I vil ikke høre det her.
Bakterierne i personen mund
bliver i dig i op til fire år.
De folk, der har kysset tabere tænker: "Hvad?
Hvad snakker du om? Steve Jobs?"
Det passer.
I kan google det.
Jeres munde er fulde af fortiden.
Jeres munde er hoteller.
Jeg er en feriebolig.
Ikke mange besøgende.
"Hallo!
Velkommen til De Tre Lavendler!
Hvordan har I haft det?"
Det er mig.
Jeg kunne ikke.
Intet skader din manddom mere.
Hun skal hjem for at sove.
Jeg følger hende hen til døren. Hun stopper.
Jeg kysser hende på kinden.
Hun sagde: "Så ses vi vel igen." Jeg sagde: "Ja."
Så smækkede jeg døren i.
Det ligner, jeg slog hende bagi. Nej.
Jeg kan ikke mime.
Han kan ikke kysse, men: "Kom så!
Smut, eller jeg smider dig ud. Kom godt hjem." Nej.
Jeg ved ikke, hvordan man smækker en dør i.
Jeg ligner Passe-Partout…
Wow. Nej.
Jeg smækker døren i.
Min slof åbner døren. Han spørger: "Hvad skete der?"
-"Jeg ved, du lyttede med." -"Ja."
Han lyver ikke mere.
Han har en midtvejskrise. Han siger sandheden.
Han siger: "Stemmen var skinger.
Hun ville gerne. Din egen frygt holdte dig tilbage."
Det gjorde mig skør. Jeg sagde: "Du er ikke min far!"
Jeg røg med hovedet i seng.
Jeg kunne ikke sove.
Jeg lå søvnløs. Det gjorde mig skør. Glem det ord.
Søvnløs. Det passer ikke.
Det dækker bare over sandheden.
"Du ser træt ud, Bertrand!" "Ja, jeg har søvnløshed."
Sig sandheden. Lad os lære at sige: "Sandt.
Jeg har nogle problemer, men jeg tænker ikke på dem om dagen.
Så de kommer om natten.
Og jeg græder.
Jeg ligger ned, så tårerne triller ned i ørerne,
og jeg kan høre min tristhed.
Hvordan var din ferie?"
Vi har alt at vinde.
Siger det bare.
Jeg blev sur.
Min far plejede at sige: "Det er kun i dit hoved."
Han ville sige: "Er du ked af det?
Det er kun i hovedet.
Det hjælper ikke at græde.
Syninger?
Kun i hovedet."
-"Jeg bløder." -"Kun i hovedet.
Kun i hovedet. Og nu kommer det ud."
Min far har et gammeldags syn på, hvordan man er mand.
En mand skal være stærk,
selvsikker, sjov, god til kvinder
og aldrig sårbar.
Min far benægter to ting.
Følelser. De eksisterer ikke.
Og fartbump.
De eksisterer heller ikke. Vi kører over dem med 70 i timen.
"Der var et fartbump." -"Hvorfor tror du det?"
Vi skændes om, om mit hoved ramte op i taget.
Det gør mig skør. For ikke så længe siden havde han bestilt en kaffe ud af huset.
Jeg ved ikke hvorfor.
Nu siger han: "Ud af huset. Jeg har ikke tid."
Han har tid.
Jeg kender hans skema.
Han bruger den bare ikke.
Han sidder med kaffen i bilen. Vi rammer et fartbump.
Og jeg kan se en kaffeplet
på hans lår.
"Kørte vi ikke over et fartbump?
Okay, hurtigt spørgsmål.
Hvorfor har du en plet på låret?"
Han svarede… Det her er sandt.
Jeg deler bare ud af livet.
Han sagde…
"Sådan drikker jeg min kaffe."
Han er skide ligeglad.
Det er en mand i hans øjne.
"Jeg har ret, og sådan er det!"
Det lærte han os tidligt!
Jeg var otte. Vi var på ferie i en feriebolig.
I griner af mit liv, men okay.
Min far, mine brødre og jeg gik en tur i skoven.
Det var ikke en sjov gåtur,
som jeg håber, I selv har oplevet.
Som i: "Børn! Kom!
Det er et nåletræ."
Nej. Selvom det ville være dumt at hviske. Vi gik bare i en lige linje
uden at snakke i 45 minutter.
Vi var hunderæd!
Vi var gidsler, der fik lov til at strække benene:
"FARC er søde og lader os træne fem minutter om dagen.
Ikke som da Ingrid blev taget."
En af mine brødre græder. Det irriterer min far. Han siger: "Hej!
Stop så."
Hvilket aldrig rigtig har virket.
Ingen børn har nogensinde sagt: "Javel!
Jeg havde ikke tænkt over, det var dumt!
Vi lukker for hanen.
Godt at møde dig. Du er?
Du er far!"
Nej.
Hvis et barn taler sådan, så skal du løbe.
Han laver sjov med dig. Ikke et godt tegn.
Han græder.
Min far er irriteret og går over og siger: "Hej!
Det er kun i hovedet. Du skal ikke vise det til andre."
Han kigger på os. Han siger: "Nu får du en lærestreg."
Han smider bukserne.
Det er ikke, som det lyder.
I alle mine barndomshistorier
har min far underbukser på.
Han smider bukserne og siger: "Hej!
Se mig!"
Han er ikke fuld, sådan taler han.
Vi så vores far gå ind i skoven i underbukser,
helt som han var.
Han var altid for behåret. Vi undrede os.
Han stopper efter 20 meter. "Hej!
En grøft med brændenælder!"
Han hopper i.
Han ruller rundt i det.
Vi kan kun se hans bryst. Det er skræmmende.
Han kommer ud og siger til min bror: "Hej!
Græder jeg?"
Vi tænkte: "Hvem ringer til børneforsorgen?
Vi bliver adskilt, men vi er i sikkerhed."
Nej. Vi var bange. Vi sagde: "Nej.
-Du græder ikke." -"Nej, vel?
Det er en rigtig mand. Man græder ikke, selvom man har lyst.
Hvis I viser jeres følelser, så æder verden jer med hud og hår.
Forstået?"
Vi begyndte alle at græde samtidig.
Han skræmte os. Den store, røde mand.
Han sagde: "Forstod I det ikke?"
Som Gordon Ramsay i Hell's Kitchen.
Min mor kommer hen. Hun så os på afstand.
Hendes mand i underbukser,
han græder foran alle børnene, som også græder.
Min bror smed bukserne uden grund.
Alle familier har et sort får.
Han smider bukserne, når ingen kigger.
"Mor!
Mor, se!"
Det var min bro… Det var mig.
Jeg fandt karrieren tidligt i livet.
Mine forældre havde et stort skænderi. Jeg lærte noget om par.
På den lange bane finder vi en,
der er vores komplette modsætning. Jeg ved ikke hvorfor.
Min far gemmer sine følelser.
Han undertrykker dem.
Når min mor føler noget: "Gør det.
Gør med mig som du vil.
Inden du går, skal du trække i tråden. Min livline."
Hun er i en musical.
Hun viser alt frem. Til alle.
Det er, som når man møder en nudist ved et uheld.
Kender I det?
Du går ned på stranden…
Den er tom.
Han står 1,5 meter væk.
Han introducerer sig selv. "Jean-Claude." Ja!
"Jeg har set din pik, så nu er alt andet ligegyldigt.
Du skal lære at prioritere dine detaljer."
Det er det samme. Med følelserne. For mange på en gang.
Vi var på tour,
og vi spiste middag med arrangørerne.
En mand kom for sent til middagen,
og han var fuld af følelser.
Han kom ind: "Hej, godt at møde jer. Guy. Undskyld forsinkelsen.
Jeg skulle underskrive nogle skilsmissepapirer.
Jeg kan spille klarinet!"
Vi tænkte alle: "Luk lige af for følelserne, Guy.
Vi kan se alt lige nu.
For tidligt."
Min mor delte ud af sine tanker.
Hun udløste en eksistentiel krise, da jeg var meget ung.
Vi skulle ind i bilen og hen til musikskolen.
Jeg skulle sidde bagved.
Hun blokerer for døren. Hun siger: "Ved du hvad?
Sæt dig foran."
For første gang!
Kan I selv huske det?
Jeg sagde:
"Er du sikker?"
Hun sagde:
"Ja, det er jeg."
"Hvorfor hvisker vi så?"
Jeg satte mig ind. Jeg var spændt.
Jeg var så glad.
Jeg tænkte: "Nu skal du betale skat."
Jeg var bange for skatter.
Min far åbnede breve foran os. Han sagde:
"Nyd det mens I kan. De kommer efter jer en dag."
Han ville efterlade os i en dis af mystik.
Min bror og jeg ville spørge: "Kommer skatterne nu?
Jeg forstår ikke, hvordan det fungerer."
Vi sidder i bilen med min mor. Det er varmt.
Jeg er glad, for jeg skal til at åbne for sideruden.
Ruderne bagved er for tabere.
Bagved er det…
"Jeg har ikke penge til et automatisk system.
Det kræver hårdt arbejde." Fattige mennesker.
Kan I huske, da I opdagede…
Du hævede dig over andre.
Drillede dem bagved. "Sig til, hvis det blæser."
Jeg er dårlig til at mime.
Som stak jeg fingeren i øjet på en ko.
Vi ved ikke, om hun nyder det.
"Nej, stop!"
Eller: "Uhh!
Også det andet! Ja!"
Jeg kunne godt fortsætte,
men det ville være selvisk.
Jeg ville høre jeres mening.
Der er ikke mere… Nej!
Det er…
Jeg har det ambivalent med, at I griner mere af mine lyde,
men det er fint. Vi tænker ens.
Men prøv at stikke en finger i… Undskyld.
Jeg stopper. Hun reagerer nok ikke.
Det er jeg helt sikker på. Prøv det i en mark.
Hun gør sådan…
"Jeg kan ikke se ud af højre. Hvad…
Fandens!
Der var altså et træ. Jeg kan ikke se det!
Wow!
Nu kan jeg se! Alt er godt igen!"
Vi skal fokusere. I er distraherede.
Jeg åbner for ruden.
Jeg er i bilen med min mor.
Jeg åbner for ruden.
Jeg kan mærke den varme sommerbrise.
Jeg får en fjollet idé.
I vil forstå referencen. Som i amerikanske film.
Øde landevej. To fyre i en Cadillac. Læderjakker.
De hører rockmusik.
De sænker ruderne, armene ude,
"Frihed!"
Det vil jeg gerne.
Jeg sænkede ruden så meget. Min mor tillader ikke mere.
Helt diskret
stikker jeg tre fingre ud,
som en blæksprutte der flygter fra en restaurant,
og jeg kigger på mor…
"Frihed!
Men ikke så meget!"
Min mor åbner for sin, og jeg bliver suget ud.
Hun vil have, jeg hopper ud.
Min arm hænger helt ude.
Jeg får en idé! Jeg tænker: "Jeg gør det."
Jeg er lige… Min hånd ryger op på taget.
Og jeg tænker: "Wow. Slap lige af.
Skatterne kommer efter dig."
Min mor sætter musik på.
Hun hører "Hey Jude" med The Beatles.
En af verdens bedste sange. Et af mine yndlingsøjeblikke.
Jeg bliver voksen. I begyndelsen af sommeren.
Med min mor. Kigger i samme retning.
Vi nyder livet.
Alt er godt.
Hun skruer ned og siger: "Ved du hvad?
Den skal I høre til min begravelse."
Der kom den eksistentielle krise.
"Jeg kan ikke lide at sidde foran.
Damen taler til mig."
Hun kan se, jeg har svært ved det.
"Slap af.
Alt er okay.
Mor er ikke den eneste, der dør. Vi dør alle."
Min mor taler altid over sig.
Hun burde stoppe lige før afgrunden.
Hun ved ikke, folk er utilpas,
det kan hun ikke fornemme.
Så hun gør situationen endnu værre.
Jeg kan se, hun er bedre tilpas.
Da forstod jeg, hvorfor mor aldrig kæmper psykisk.
Hun overfører det til os.
Det er smart. Derfor får man børn.
Livet er et stafetløb fra forrige generation.
Det bliver trættende. "Den er til dig, knægt!"
-"Hvad er det?" -"Traumer!"
Sådan er det.
Jeg har et tilbagevendende mareridt.
Min mor smider mig ud på fortovet og kører videre.
Jeg tænker: "Alle skal dø."
Min harmonikalærer kommer for at hente mig.
Jeg spillede i seks år.
Den forventede reaktion. I kigger på mig:
"Sikke en dejlig barndom!"
Jeg ville spille guitar.
For at kunne score piger. Derfor spiller man guitar.
Guitar er underspillet. Den fortæller en historie.
Den er et fallisk objekt,
som man spiller på og ser nogen i øjnene. Den fortæller en historie.
Mens den her…
Den gør ikke det samme.
Den er: "Jeg kan lave rilletter."
Ikke det samme.
Seks års harmonika for min fars skyld.
Min far kunne ikke lide, at vi lavede ting, børn gør.
Vores glæde var ikke førsteprioriteten.
Det skulle vi ikke.
Som børn skulle vi
arbejde på vores fremtidige lykke.
Jeg tænkte: "Jeg viser, jeg er voksen. Jeg vælger et voksent instrument."
L'acordeonisto.
Det siger de professionelle.
Har I set en voksen spille harmonika?
Som ikke er hjemløs?
Jeg brugte hundredvis af timer
med 9,5 kilo metal liggende på låret
og spillede efterkrigsmusik.
Harmonika er efterkrigstidens instrument.
Sangene er:
Resterne af krigerne
Der kom hjem fra fronten
Alt er forfærdeligt.
Det er en bundløs melankoli, til man dør.
Det værste var efter skole med vennerne,
gå på musikskole sammen,
for vi var alle hvide.
Og de gik ind for at spille guitar
og var høje i hatten: "Vi skal kysse piger!"
Mig: "Ses senere!"
Jeg ville gå alene afsted
hele vejen ned til harmonikalokalet med en stemning af:
"Pas på tyskerne.
Lær at beskytte Strasbourg."
Det var hårdt.
Jeg stoppede i et afgørende øjeblik.
Det er et øjeblik, som er…
Det er svært, men jeg var forelsket i en pige.
I folkeskolen. Der var en stor fest. Jeg var forelsket i hende pigen.
Ninon.
Min bedste ven Thomas var med. Han vidste, jeg kunne lide hende.
Han var min fortrolige.
Kan I gætte, hvad der sker? Lad os finde ud af det.
Thomas tager en guitar med til festen.
Helt tilfældigt!
Han spiller nogle lortede akkorder.
Kællingen går over og lægger en hånd på hans ryg.
Jeg beklager.
Jeg sagde undskyld, inden I reagerede.
Hun sagde:
"Du er så sej. Du spiller guitar."
Hun gav ham en hånder til festen.
Vi er i Frankrig.
En akkord skaffer en hånder.
Jeg havde jo fortalt, jeg var forelsket? Og han…
Det, synes I, er fint. Er I skøre?
Hvis side er I på?
Han vidste det!
Han forrådte mig.
Han stak mig i ryggen. Usmageligt.
Det knuser ens hjerte. Det hænger ved.
Jeg var så sur.
Jeg ville slå ham ihjel.
Jeg havde lyst til at kvæle Thomas.
Jeg havde stærke arme. Jeg bar på 9,5 kg. hver dag.
Det var så unfair.
Jeg tænkte: "Jeg kan ikke tage harmonikaen med til fest."
Fest på sjette sal, ingen elevator.
Det er et instrument, der er lavet til stueetagen.
Alt, der er tæt på helvede.
Det er djævlens instrument, som de professionelle siger.
Selv hvis jeg havde fået den med op,
så er det ikke fedt til en fest.
I tvivler, men tænk på jeres egne fester.
Se for jer
en knægt, som ikke har nogen venner.
Han spiser kiks hele aftenen.
Han tager fat i mikrofonen.
"Kom herhen, vær ikke bange!
Ninon, den her er til dig!" Han åbner sin kasse. En kasse!
Ingen har set sådan en før.
Som en Fiat 500.
Han tager seler på. "Seler!"
I en lille krog bagpå til selerne.
Ellers kunne den falde ned, og du ville blive invalid.
Ups!
Til min første undervisningstime
sagde læreren: "Husk altid krogen."
-"Ellers, Jean-Louis?" -"Hej!"
"Tja…"
Knægten har skoliose
og råber: "Ninon!"
Resterne af krigerne
Han er færdig.
Færdig!
Ingen hænder på nosserne i aften.
Ingen har nogensinde sagt: "Jeg vil i seng med harmonikaspilleren."
Ingen.
Jeg begyndte på ting, jeg kunne lide.
Da jeg kunne tage til Paris, stod jeg ude foran Comedy steder
for at snakke med komikerne. Jeg elsker humor.
Sikke en dum sætning.
Jeg hørte mig selv…
"Jeg elsker humor. Og at trække vejret! Begge ting.
De er en forudsætning. Jeg kender til kloge ord."
Jeg ville høre mere.
En komiker introducerede mig for en casting-instruktør.
Jeg fejlede mange auditions, men lykkedes som 16-årig. For Petit Journal.
Jeg kom i tv som 17-årig. Hvilket er for ungt.
Den første aften var der fest med holdet, kendte mennesker.
Jeg tænkte:
"Jeg skal hjem og snakke med mine forældre."
Jeg tog en taxi. Jeg havde penge.
Takket være tv.
Og jøder.
Det er for sjov! Nu skiftede stemningen! "Der er så mange af dem i industrien!"
Jeg laver sjov.
Jeg kommer hjem,
og jeg husker, jeg smækkede døren.
Jeg ser taxien dreje til venstre. Jeg ville ikke have nogen vidner.
Jeg vender mig, og huset ser kæmpe ud. Der er en grussti foran huset.
Jeg husker stadig lyden. Tungere end normalt.
Alt var undertrykkende.
Jeg ringer på. Jeg stresser, ved ikke hvorfor.
Min mor har badekåbe på. Hun krammede mig så hårdt.
Meget hårdt!
Hun hvisker mig i øret: "Jeg er så stolt af dig, sønnike."
Jeg trådte tilbage.
Og jeg sagde:
"Godt."
Jeg var blevet en del af aristokratiet. "Godt, moder.
Bare gå tilbage til stalden."
Jeg løb ind i stuen.
Min far sad foran et slukket fjernsyn.
I underbukser.
Han sagde: "Sæt dig."
Jeg tænker: "Det er som en skole-hjem samtale."
Han sagde: "Jeg…
Jeg så Journal Petit.
Og jeg…
Jeg synes…
Du stirrer for meget. Du ligner en idiot."
Der var helt stille.
Han slog sig på låret.
Han rejste sig op.
Han sagde: "Okay, godnat."
Jeg var alene.
Han sagde det med en tone, som mænd, der vil dræbe familien, bruger.
"Godnat, alle sammen.
Sov sødt."
Og så lagde han sig til at sove i sin hule.
Jeg tænkte: "Jeg dræber dig en dag!"
Jeg forventede: "Jeg er stolt af dig",
for det har han aldrig sagt før.
Men det har han aldrig selv oplevet.
Jeg ved, at min far elsker os.
Han ville dræbe for vores skyld.
Men der er en form for barrikade
mellem ham og verden, når det gælder følelser.
Det skræmmer mig. Jeg er bange for, det sker for mig.
Når jeg står med min drømmepige og vil kysse hende.
For det går videre ned til dine børn.
Det fører til børn, der ikke kan klare følelser.
"Hej."
Stille familiemiddage.
Vi elsker hinanden men siger det ikke.
Knægten tænker: "Jeg ved, du elsker mig!
Men du må gerne sige det, for det ville give mig selvtillid de næste 25 år!"
Faren: "Jeg elsker dig søn. Du er lige til at spise.
Jeg spiser dig! Til der kun er knogler! Spiser dig råt!
Kærlighed er en følelse. Følelser er til kvinder."
Moren: "Bare rolig, jeg har følelser nok til alle!
Og jeg har fundet en feriebolig med en sø!
Endelig!"
Sikke en skam.
Vi gør alle dumme ting. Også mig.
Vi gemmer kærligheden væk i små sætninger,
i små handlinger.
Vi giver ansvaret for at forstå, at det var kærlighed
til personen, vi elsker.
Det er kompliceret. Det hedder en trojansk hest.
Sjovt spørgsmål.
Hvad gemmer jeg min kærlighed i.
Jeg fandt ud af, jeg gemmer min kærlighed i jokes.
Når jeg elsker nogen, vil jeg ødelægge dem.
Det indså jeg, fordi min slof,
min bedste ven, ham, jeg har snakket om,
havde kræft.
Da vi hørte det, holdte vores venner og jeg en fest.
For at ønske ham… Vi skulle have overvejet det nærmere!
"Glædelig kræft, makker!"
Vi havde gemt os i lejligheden og ventede på ham.
Da han sætter nøglen i døren,
så vi på hinanden: "Måske er det ikke smart
med en kræftfest lige nu."
Utroligt, ikke?
Mennesker har en evne
til at indse, at en idé var dårlig fra start,
i sidste øjeblik.
Man indser, hvad der er på spil lige inden.
Man tænker: "Wow.
Er det en god idé at få et barn?"
Lægen siger:
"Klip navlestrengen. Hvad sker der?"
Sådan fungerer vi. Vi tænker først efter.
Han havde været i lejligheden i 15 sekunder. Vi var…
Vi begår egentlig indbrud.
En af mine venner er modig, og han sagde:
"Fuck, hvad…
Hej!"
Han sagde: "Hvad i…"
Et hjertestop er en god gave.
Det er en bedre måde at dø på.
Han har det bedre. Slap af. Han gav mig lov til at lave jokes.
Han sagde: "Du må gerne lave jokes om min kræft."
Det sagde han, inden han døde.
Den sagde han god for.
Vi spillede fodbold til festen. Det kan han lide.
Han var målmand. Han havde jo kræft.
Det er svært at reagere, når en, du elsker, siger sådan noget.
Jeg hørte det som den første.
Han sagde: "Jeg har kræft." Mig: "Drik vand."
Jeg ved ikke, hvorfor jeg sagde det.
Han var målmand, okay?
Han er forfærdelig.
Bolden er tæt på ham.
Det havde været nemt for ham at få fat på den.
Bolden ryger i mål.
Mine venner var så vrede. Men de lod som ingenting.
For han har kræft.
Der er intet bedre, end at se mænd skjule deres vrede.
De sagde alle: "Det er lige meget!
Fokusér. Se dig omkring.
Helt fint. Vi spiller for sjov!
Hygger du dig? Det gør jeg! Sikke en dejlig aften!
Vi har kun ét liv."
Jeg var arrig. Der indså jeg, at jeg laver onde jokes om folk, jeg elsker.
Jeg sagde til ham: "Undskyld. Har du kræft?
Så henter du bolden."
Det betyder "God joke" på italiensk.
Han var færdig af grin… Jeg drikker altid i utide.
Alle komikere får en applaus. Jeg ville være en dårlig læge.
Jeg ville sige: "Så du har…
AIDS. Okay."
Det føltes godt.
Han var færdig.
Han ved, hvor min kærlighed ligger gemt.
Han genkendte venligheden. "Din bedste joke til dato!"
Det fornærmede mig. Nej, jeg var så glad.
"Min bedste joke til dato!"
Jeg så på mine venner,
og jeg sagde noget, jeg stadig ikke forstår den dag i dag:
"Hørte I lige den vittighed, jeg lavede om det skarn?"
Hvad betyder det?
Det kom naturligt, som var jeg landsbyboer.
Mine venner gjorde det modsatte af The Voice.
Alle kiggede væk.
De var alle ukomfortable.
Inklusive mig selv, for der indså jeg,
at jeg ikke jokede for at få ham til at grine,
jeg ville selv grine. For jeg var ked af det.
Min ven er utilpas,
og da jeg skulle til at græde, lavede jeg en joke i stedet.
Det gjorde mig bedre tilpas.
Jeg tænkte: "Du skal se en psykiater."
Det gjorde jeg.
Jeg fortalte hende om festen. Hun sagde…
"Så,
når du føler dig sårbar,
så gør du andre mere sårbare
i stedet for at vise dine følelser frem,
fordi du er bange for, de afviser dig."
-"Jeg er et røvhul." -"Nej.
Ikke helt.
Det er ikke det korrekte udtryk.
Det virker, som om…"
-"Jeg er et røvhul." -"Ja!
Det bliver 535 kroner."
Den dame er utrolig. Jeg fatter det ikke.
Man tænker, hun er diskret, men det er hun ikke.
Jeg sendte min slof, med midtvejskrisen, derhen.
Han kunne ikke snakke om det. Han så hende mange gange.
Så sagde hun noget skørt, og da han fortalte det,
blev vi overraskede.
Hun sagde:
"Det er tid til din udredning.
Jeg har en diagnose.
Så, du…
…oplever en midtvejskrise."
Han sagde: "Ja.
Derfor kom jeg jo, fordi…"
"Der var tegn."
"Jeg er 40.
Jeg er midt i en krise.
Læg to og to sammen, og så beholder jeg mine 535 kroner."
Hun sagde: "Nej.
Du beholder ikke noget.
En midtvejskrise er ligegyldig.
Lad os sige, at vi som babyer havde et skjold på ryggen.
Som en snegl.
Lyt nu efter.
Vi lever livet.
Når vi oplever noget definerende…
…i skjoldet!
Du troede, du vidste, hvem du var.
Så du levede dig ind i det.
Femten år gammel, 18, 22, 26, 30…
Du tror, den bliver fyldt. Men det er mit job at vide det.
Skjoldet er tomt.
Du fortsætter.
33, 36, 40.
Du stopper ved 40.
Du gennemtænker.
Du vil vide, hvad du har opnået. Og du…"
"Men der er intet i mit skjold!
Skjold… Skjold…"
"Hvad gør man, når man mister noget?
Hvad gør vi alle?
Hej, Skjoldpolitiet?
Det er en midtvejskrise.
En nødsituation.
Men der er intet.
Det er for sent.
Du er bare en snegl."
Han var helt forvirret.
Han haltede hjem.
Jeg lå glad på sofaen.
Han hoppede: "Du skal leve livet!"
Jeg sagde: "Det var også planen."
Han sagde: "Du skal lære at samle sammen… fordi…
-For nogen banker på skjoldet." -"Okay.
Der er noget, jeg har misset her.
Hej, Skjoldpolitiet?
Okay. Wow.
Nu ved jeg det hele. Du skræmmer mig en smule."
Det var så sjovt. Jeg fik det bedre af at snakke om det.
Jeg var i tyverne og tænkte:
"Hvornår begynder det?"
Har I tænkt over det?
"Hvornår bliver jeg mig selv?"
Jeg var altid forvirret, og jeg forstod ikke det, alle andre forstod.
Det gjorde mig skør. At se min slof stille samme spørgsmål
som min far, da han var 70. Det fik jeg det bedre af.
Hele livet er vi næsten os selv.
Det handler om at tage del i livet.
Vi svæver i uvished, indtil det slutter.
Ikke dig. Det fornemmer jeg.
Vi var mest os selv, da vi var børn.
Hvad går der galt senere hen?
Hvorfor alle de spørgsmål?
Bliver vi voksne? Det tror jeg ikke helt.
Vores voksne jeg blev til for at beskytte barnet, vi engang var.
Til sidst overtog han ham. Vi har alle et dødt barn indeni.
Det er mit syn på livet!
Barnet er ikke dødt!
Et barn i smerter indeni.
For uanset hvilken alder,
20, 60,
går man ned ad gaden, ser et fodgængerfelt og tænker:
"Jeg går på de hvide striber i dag." Det er barnet: "Jeg er her stadig!
Hvorfor er du skaldet?"
Det sker for mig en dag.
Jeg var mig selv som barn. Jeg var ikke bange for nogen.
En ny person? Jeg ville gå hen. "Hej, hvordan går det?"
Jeg var ikke tysk. Mærkelig stemme.
Folk har tænkt: "En tysk unge. Hej!"
Jeg var lidt for meget mig selv.
Kender I typen?
De voksne stirrede altid på dig.
Som skyldte du dem penge.
Til familiemiddage var jeg typen…
I har ikke oplevet sådan et barn. Han kigger på dig.
Han trækker i din sweater: "Jeg har ondt i numsen."
"Okay. Hvad…
Ville du tale med mig? Vi har aldrig snakket sammen før."
"Mor sagde ingen musaka!
-Jeg tog to gange." -"Okay!
Okay. Et øjeblik.
Marc, hørte du det? Hvad gør jeg… Hvad…
-Hvad hedder du?" -"Panayotis!"
"Okay, ja.
Marc, han er fra SS!
Det er underligt. Jeg er bange. Jeg skal væk nu."
Som barn var man ligeglad. Skolen er svær.
Det er et lille samfund. Især svært når man spiller harmonika.
For at få de andre elever til at elske mig,
de ældre elever,
købte jeg slik til dem for mine lommepenge.
Den korrekte følelse hedder medlidenhed.
Jeg gik rundt med smeltet chokolade i lommerne.
Jeg ville vente ved porten,
og når de kom ud, sagde jeg: "Operation Choko."
Jeg sagde det højt!
Som en betjent i civilt tøj, lidt besynderligt.
"Operation Choko!"
Det var ynkeligt. Jeg ville sige: "Vil du have chokolade?"
Lidt som en omvendt pædofil.
Med ældre børn: "Chokolade?
Der er masser i Renaulten.
Kom!"
Det virkede.
Jeg følte, jeg var en af dem.
Jeg havde en æske med chokolade. Jeg tog et par med hver morgen.
En morgen var æsken tom.
Jeg gik i panik. Det var sørgeligt men også sjovt.
Jeg løb rundt: "Har nogen set min chokolade?"
Det er halvt sørgeligt, halvt sjovt.
Sjoveligt.
Jeg spørger min søster.
Hun sagde:
"Nej."
Jeg græd, som var jeg blevet pisket.
Hun sagde det følgende:
"Slap lige lidt af, tøsen."
Det var mit kælenavn.
Jeg tog en kniv: "Jeg stikker hende ned!"
Min far kom løbende.
Han tog kniven.
Et godt råd.
Hvis I vil dræbe nogen, skal I ikke råbe planen højt.
Myndighederne får nys om det.
Han tog kniven: "Hey!"
Han pausede.
Når min far gør det, venter der en livslektion.
Min far går ikke op i vores uddannelser, men han lærer os noget en gang imellem,
så han bliver genvalgt som far.
Historien med nælderne var blevet gammel, han skulle bruge noget nyt.
Han tog kniven: "Hey!
Du kigger… Nu skal jeg…"
Han var nødt til at improvisere.
Han tog kniven.
Han gav min søster kniven: "Du stikker ham!"
Det passer ikke.
Han tog kniven. Ødelagde den med knæet.
I tænker: "Din far har skills!" Nej.
Han skar sig i hånden og lidt i knæet.
"Se? Knive er ikke legetøj!"
"Nej!
Også dig. Hører du selv, hvad du siger?
Når du siger noget, kan du så selv høre det?"
Han benægtede alt. Han kommer ikke til skade foran børnene.
"Du bløder. Er du okay?"
Han sagde:
"Hvorfor siger du det?"
Det siger han altid.
Når han er presset: "Hvorfor siger du det?"
Han kunne ikke benægte det. Man kunne høre skaden.
"Dryp. Dryp."
Han sagde…
"Hent mor."
Det var utroligt.
Jeg skyndte mig: "Mor, far er kommet til skade!"
Hun sagde: "Han er voksen!"
"Nein!"
Far ligger og bløder ud på gulvet.
Det var skørt.
Fra den dag af lavede jeg jokes for kærlighed.
I stedet for chokolade. Det er mindre farligt.
Jeg blev næsten til den søn, min far havde drømt om.
Selvsikker.
Sjov, god til kvinder men aldrig sårbar.
Det hjalp mig mange gange,
men ikke når jeg vil kysse en pige, jeg godt kan lide.
Mit selvsikre jeg står på et badeværelse med et glas vand.
Jeg er alene, forsvarsløs.
Jeg blev forelsket som på film.
Hun sagde en sætning, og jeg blev forelsket.
Det var tydeligt. Som varmt vand fra ørerne til tæerne.
Hvis I skal forstå den sætning,
så skal I høre en ting mere fra min barndom.
Jeg rørte ved mine brystvorter.
Hvis I griner, kan vi ikke snakke om det.
Jeg åbner mig,
og I griner ad mig, ikke sødt.
Stop med at kigge på mig. Jeg kan se dig!
"Han virkede underlig, men det der er helt skørt."
Nej! Alle børn havde deres egen underlige ting.
Nej? Der var en pause.
Min bror var tit på hospitalet,
fordi han sagde: "Jeg trækker ikke vejret, før vi er hjemme!"
Efter 20 meter faldt han om på fortovet.
Når jeg var nedtrykt, rørte jeg ved mine bryster.
Der er mange måder at sige det på.
Stop med at kigge på mig!
Når jeg fik skældud, gik jeg ind på værelset…
Det var min ting.
Så spær mig dog inde!
Alle gjorde det.
Det var mit helt eget Narnia.
Det er ligegyldigt.
Som dreng tænkte jeg:
"Hvorfor snakker de ikke om evnen til at forsvinde?"
Jeg forsøgte at snakke om det.
Sprede budskabet.
Når jeg sås med vennerne.
"Når I rør ved brystvorterne…" "Hold dig fra os."
Hurtig afstraffelse.
Jeg snakkede med mine forældres venner, når de kom til middag.
Stakkels mennesker. Jeg ventede i hjørnet af sofaen.
Som en hårløs kat.
Jeg ventede på, de hængte jakkerne op. De gik ind i stuen.
Så slog jeg til.
"Undskyld, Sylvie,
når du gnubber brysterne…"
De var bange for mig.
De gik i panik.
Jeg var Élise Lucet i Cash Investigation.
De så mig og: "Nej.
Vi har ingen udokumenterede medarbejdere.
Må du følge efter mig? Er det lovligt?"
De var så bange.
En aften kom min mor op til mit værelse og sagde:
"Er du okay?"
"Ja?"
"Godt.
Marc og Véronique kommer i aften.
Er du okay? Ja?
Godt.
Måske skal du ikke snakke med dem
om din lille hemmelighed?"
Det blev et tabu.
"Vi kan altid besøge en psykiater."
Jeg sagde: "Hvad er det?"
"Det er en, du betaler,
som lytter til dig og accepterer dig."
Den smukkeste definition på en psykiater nogensinde.
Kun en psykiater hører: "Jeg hedder Philippe.
Jeg har en nederen chef, men jeg er professionel.
Jeg tager en cigaretpause, men jeg ryger ikke.
Efter arbejdet går jeg hen til en blomsterbutik.
Der køber jeg en hamster, og så dræber jeg den.
Sådan er jeg."
Ved du, hvor heldigt det er?
Din bedste ven ville sige:
"Er du okay, Philippe?
Sælger de hamstere i blomsterbutikker?"
Livet er fuld er spørgsmål.
Men psykiateren glæder sig.
Hun tænker: "En udfordring!
Hvilken farve havde hamsteren?
Gnavere symboliserer tit Jesus.
Lad os snakke om det."
Det er hendes job.
Jeg har indset, at folk griner, når jeg snakker om det her.
Så jeg snakker ikke om det.
-"Hvad laver du?" -"Jeg rører ved mine bryst…
Hun er god!
Ignorer det."
Tænk, hvis et barn sagde: "Ignorer det."
Ordforrådet er for præcist. "Jeg fortæller dig alt, doktor."
En James Bond-skurk.
"Jeg udelader ingen detaljer.
"Nogle gange føler jeg mig
ligegyldig.
Jeg låser mig inde på værelset…
Eller snarere!
Gangen.
Og jeg gnubber…
…meget intenst, doktor,
på brystvorten.
Og jeg mærker min sjæl
blive forhøjet.
Og den fornemmelse holder jeg af."
Det lød ikke så skræmmende i virkeligheden. Tro mig.
Det siger jeg,
og det her er sandt, hun siger:
"Hvad?"
Hun grinte!
Og jeg svor, jeg aldrig ville nævne det igen.
Aldrig nogensinde!
Så længe Tyskland ikke… Det er for sjov.
Men jeg var ekstremt flov. Virkelig flov.
Jeg snakkede ikke om det i årevis.
Det var min første date med pigen.
For ikke så længe siden, den sidste pige…
Under Chirac.
Det er lidt tid siden.
Jeg var ikke komfortabel.
Jeg laver jokes, så hun vil elske mig, og hun stopper mig.
Hun siger: "Hey.
Du laver mange jokes. Vi snakker ikke rigtig.
Vi kunne lære hinanden at kende. Fortælle om vores liv.
Har du ikke en sjov barndomshistorie?"
Jeg sagde: "Jeg har en,
men du begynder."
Jeg ville høre, hvor vi ligger.
Forestil jer, hun siger noget sødt. "Jeg starter.
Jeg var venstrehåndet, men jeg spillede tennis med højre!"
Jeg kan ikke sige: "Altså jeg
rørte ved brystvorterne for at forsvinde!
Med begge hænder!" Nej.
Hun starter.
Hun siger noget vovet. Jeg slapper af.
Jeg siger det. Hun stopper. Hun siger: "Hvad?
Også mig."
Jeg siger: "Hvad?"
Har I elsket nogen så højt, at de skulle dø, fordi I ikke kunne håndtere det?
"Jeg kan lide dig!
Jeg kunne lide dem."
Aldrig sket? Heller ikke for mig.
Jeg ville høre, om vi var enige.
Det er vi.
Jeg gik amok. "Fortæl! Jeg er lutter øren."
Hun sagde: "Det kan jeg da ikke."
Jeg sagde: "Jo!"
Hun sagde: "Tja…
Da jeg var lille, følte jeg, jeg var i vejen.
Jeg låste mig inde på badeværelset. Jeg skammede mig.
Jeg følte mig tung. Latterlig.
Jeg gik ind på badeværelset. Kun de kolde fliser. Forfærdeligt.
Og jeg gnubbede på mit ribben.
Jeg fik nærmest et elektrochok.
Jeg følte, at jeg forsvandt.
Jeg var der ikke. Det føltes godt.
Jeg værdsatte livet mere."
Jeg sagde: "Må jeg…
Må jeg gnubbe brystvorten mod dit ribben?
For at se om vi forsvinder."
Hun grinte.
Det var ikke en joke.
Jeg var forelsket i hende. Jeg kunne ikke kysse hende.
På anden date ville hun gerne. Jeg kunne ikke.
Tredje date. Katastrofe. Jeg fortalte om den fjerde.
Hun går fra lejligheden efter fjerde.
Jeg er fortvivlet. "Hun kommer videre.
Fire dates? Så otte? Jeg er snart nødt til at betale hende!
Vi indgår en kontrakt!"
Min slof hørte ikke efter.
Han sagde: "Nej!
Vi skal have kysset hende!"
Jeg sagde: "Du er lidt for involveret."
Han sagde: "Hør efter!
Femte date. Du inviterer hende herhjem. Jeg er på værelset.
Hun ringer på. Du åbner. Men hun bliver i gangen.
Du åbner. I snakker ikke.
Du ser hende i øjnene og kysser hende.
Du træder et skridt tilbage.
Du siger 'Hey.
Var det ikke dit livs tre længste minutter?'"
Nu kan jeg godt se, det ikke gav mening.
Men på det tidspunkt tænkte jeg: "Du er et geni!"
Alt peger på det modsatte.
Otte ekskoner. Tolv gange børnepenge.
Er det lovligt?
72 timer senere stod jeg klar. Jeg ventede på den femte date.
Hun kommer. Vi kunne høre hendes højhælede.
"Vi" for han åbner døren. "Hun kommer!"
"Jeg har ondt af os begge.
Det er underligt. Tag dine bukser på."
Hun ringer på.
Jeg åbner.
Jeg ser hende i øjnene.
Ingenting.
I mit hoved lyder det…
Hun går nærmere for at komme ind. Som forventet.
Forestil jer. Du ringer på. De åbner…
Man tvivler på sig selv. "Hvem ringede på?
Hvem kommer ind? Jeg er ikke med."
Hun kommer tættere på. Jeg går i panik.
Hun skulle blive i gangen!
Jeg blokerer med albuen. Som var det helt naturligt.
Hun siger: "Er du okay, Panayotis?"
Jeg tænker: "Det er nu eller aldrig."
Jeg kysser hende, men ikke som i en romantisk film.
Som i en zombiefilm.
Sådan her…
Hun trådte tilbage for hvert skridt, jeg tog.
"Der er længere, end jeg troede.
Jeg skulle have taget snacks med."
Mine ballemuskler tillod mig ikke at komme tættere på.
Intet kys.
Ingen berøring.
Jeg kunne kun sige: "Var det ikke dit livs tre længste minutter?"
Det var pinligt.
Som havde jeg lige tortureret hende.
"Dit livs tre længste minutter, Jean Moulin!"
Så underligt.
Hun rettede sig op. "Mit livs tre længste minutter?
Er det den underlige ting med tre minutter?
Prøvede du at kysse mig?"
Jeg sagde: "Hvorfor tror du det?"
Jeg kunne ikke røre min brystvorte og forsvinde!
Jeg tænkte: "Alt ville løse sig, hvis hun døde lige nu.
Vi kommer videre.
Især mig."
Jeg står i lejligheden.
Hun står i gangen. Der er en åben dør imellem os.
Sådan her.
Vi snakker.
Jeg kan se ud af øjenkrogen, at der står nogen ved væggen.
Jeg hører:
"Kys hende!"
Som var det en fodboldkamp!
Hun hører en stemme. Hun kigger ind.
Hun ser ham!
"Er det din slof?"
Jeg siger: "Hvad?"
Hun siger: "Er det ikke din slof?
Der står en mand i underbukser.
Er det derfor, jeg ikke må komme ind?"
Jeg ved ikke, om det var en joke, eller om hun drillede.
Men jeg tog det bogstaveligt. Jeg sagde…
"Jeg kan ikke se nogen."
Jeg ignorerede nogen.
Bogstaveligt talt. Selvom han var der.
Det er modigt. Som havde hun sagt: "Fed lampe!"
Jeg er så dum!
Jeg tænkte: "Det sagde du ikke."
Jeg forsøgte at lade, som om det var en joke,
men der var en sigende pause.
"Jeg kan ikke se nogen."
Sikke en idiot.
Men hun er sjov. Hun sagde: "Er han ikke virkelig?
Okay.
Jeg kan sagtens se ham.
Undskyld! Godt at møde dig.
Underligt spørgsmål, er du virkelig?" Og han sagde…
"Aner det ikke.
Men skjoldet bliver fyldt."
Sandheden er værre. Hun snakkede til ham. Han gik bare.
"Hvis ikke jeg svarer, ved hun intet."
Hun kiggede på mig.
"Du er tit lidt fjollet."
Hun skubbede til døren.
Hun gik selvsikkert ind. Som betalte hun leje.
Og hun skubbede mig over i hjørnet.
Hun så mig i øjnene.
Det var ikke sødt.
En ugle.
Jeg kunne se, hun indså, at jeg ikke vidste hvordan.
Det ligger ikke i familiens DNA.
Hun kyssede mig.
Jeg er ikke en hvalp!
Det lød lidt: "Han sked helt selv!
Godt gået, Melchior!" Nej.
Jeg følte intet.
"Vi er helt forvirrede!"
Jeg blev forvandlet til sten lige foran hende.
Jeg følte mig helt kold. Jeg følte mig fjern fra hende og mig selv.
Fra alt. Jeg følte mig alene. Underligt.
Hun gik over til sofaen. Det gjorde jeg også. Det er mit sted.
Vi taler i et par timer. Og når vi taler,
føler jeg, jeg tror, jeg elsker hende.
Men intet når hun kysser mig.
Hun skal arbejde, så hun smutter.
Jeg følger hende hen til døren. Hun kysser mig igen.
Intet. Mindre end før. Det er underligt.
Hun siger: "Jeg tror, vi får hinanden at se igen."
Jeg sagde: "Ja."
Jeg måtte gerne.
Jeg var fortabt.
Jeg gik ind igen. Jeg gik en meter.
Jeg satte mig på sofaen og tænkte,
og det her er ordret:
"Nu ved du det.
Du kan ikke elske nogen."
Det er fjollet, men jeg troede på det.
Jeg argumenterede selv for det. "Du kan ikke elske nogen. Det sker.
Din far har ikke lært dig det.
Sådan er det.
Nogle er gode til at elske, ikke alle.
Nogle kan bage brød. Når du prøver andres brød. Ellers tak.
Der mangler salt."
Min slof kom ud.
Han havde hørt alt. Han lægger hånden på skulderen.
Han hviskede:
"Nu er du en rigtig mand! Jeg er stolt af dig."
Jeg fik sommerfugle i maven.
"Har jeg været forelsket i ham?"
Jeg ville gerne kunne sige, at jeg dater en pige,
vi har smukke børn,
at vi spiser brunch sammen hver weekend.
Eggs Benedict.
Jeg så hende aldrig igen.
Nogle er skuffede. For jer er det et show. Det er mit liv.
Vi havde premiere for showet for nyligt.
Altså inden den dejlige pandemi.
Det skal vi gøre igen.
Jeg var så ræd. Jeg ringer til min mor, når jeg er bange.
Jeg fortæller, jeg er bange.
Jeg siger: "Jeg er ikke mig selv."
Hun sagde: "Han er så irriterende! Jo, Panayou, du er dig selv.
Det var dit navn på telefonen!"
Hun er altid så sød.
"Er det showet?"
Jeg sagde: "Det tror jeg, ja."
"Det er premiere.
Der er en første gang til alt.
Man forsøger. Hvis ikke det går så prøv noget andet.
Det er premieren.
Du laver fejl. Og hvad så." "Stop!"
En sætning for meget.
Hun gør det altid godt igen.
Hun sagde: "Du fejler fiaskoen ved at få succes!"
Hun rækker min far telefonen.
Han tager den. Jeg kan høre hans vejrtrækning.
Jeg siger:
"Jeg er bange."
Det er følelser. Han lukker i.
Han siger: "Er det showet?" Jeg siger: "Hvorfor siger du det?"
Han siger: "Ring efter premieren.
Fortæl mig om det bagefter. Ikke undervejs."
Jeg hørte…
…som kun fædre kan efter en dårlig joke.
Jeg forstod, at vi var ens.
Jeg spillede hans spil.
"Skal jeg fortælle dig om det bagefter?
Okay.
Når min kæreste venter barn, så siger jeg til, når det er født?"
Han sagde: "Ja."
Kæmpe ego.
Vi ville se, hvem der gav sig først.
"Ring mig op, når din kæreste er kommet hjem."
"Hun ringer selv, så jeg ikke behøver."
Han siger: "Babyen ringer."
Fordi han er sjov, sagde han:
"Stadig single, ikke?
Ring til mig bagefter."
"Med hensyn til det,
måske skrev jeg showet
for at fortælle dig og mor noget,
som jeg ikke kan sige til mig selv."
Han sagde:
"Vi ved det godt.
Du skal vide, at jeg…" Og jeg…
Han sagde: "Hvad?" Jeg sagde: "Sig det ikke."
Han sagde: "Jeg har ikke lyst." "Gør det ikke."
"Jeg siger det ikke."
Der var en pause.
Han tilføjede:
"Nyd nu showet, sønnike."
Og jeg sagde:
"I lige måde."
Jeg sagde næsten:
"Tak. Hav en god aften."
TAK TIL MIN MOR OG FAR
Tekster af: Mads J. R. Jensen