Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
En osaa suudella tyttöjä.
Se on pelottanut minua lapsesta asti.
Tyttöjen suuteleminen pelottaa minua.
Hiljattain tapasin tytön, josta pidin paljon.
En voinut suudella häntä ensitreffeillä.
Yritin.
Hän ei ymmärtänyt, mitä tein.
En voinut suudella häntä ensitreffeillä. En vielä toisillakaan.
Sovimme kolmannet treffit, ja minulla oli hirveät paineet.
Koska mitä enemmän treffejä,
sitä enemmän yrityksiä ja sitä enemmän paineita.
Ihan kuin ajokortin suorittamisessa.
Jos reputat kerran, sinnittelet ja opiskelet.
Kolmesti? Mene bussilla, kiusankappale.
Onko kukaan reputtanut sitä kolmesti? Taputtakaa, jos olette.
Sinäkin olet ylpeä siitä! "Emme osaa lukea liikennemerkkejä!"
Jotkut nostivat kätensä. Ette kuunnelleet ohjeita loppuun saakka.
Siksi reputitte. Kuunnelkaa loppuun asti.
"Käänny nyt…
Ei. Aioin sanoa, että oikealle.
Käännyit vasemmalle. Valitettavasti siellä oli koulu.
Tapoit juuri kahdeksan lasta.
Ja raskaana olevan naisen,
joka odotti kaksosia. Kymmenen lasta!"
Reputin monta kertaa, ja aina taskupysäköinnin takia.
Taskupysäköinti pelottaa minua.
Tajusin, että se on vertauskuvallista,
kuten suudelmakin. Jos mies mokaa sen, hän ei ole kunnon mies. Se on älytöntä.
Suutelussa on väärin se, ettei voi sanoa: "Odota, yritän uudelleen.
Kokeilen kulmasuutelua!" Ei, se ei toimi.
Tytön takana ei voi olla kaveria neuvomassa: "Vielä vähän...
Seis. Äänihuulet."
Ei.
Kolmansilla treffeillä -
en voinut suudella häntä.
Minua nolotti. Kotona avauduin kämppikselleni.
Usein minun on vaikea avautua, mutta kämppikseni on paras kaverini.
Hän oli siellä, koska on aina.
Hän on 40 ja rakastan häntä.
Kerroin, että pelkään hetkeä, jolloin pitää suudella tyttöä.
Hän antoi hyvän neuvon:
"Älä pelkää hetkeä, jolloin suutelet tyttöä."
"Siinäkö kaikki?" -"Siinä."
Neuvomisen sijaan kielletään. Se ei toimi.
"Äiti, pelkään pimeää!" -"Älä pelkää, Timothée.
Mene takaisin luolaan."
Hän sanoi, että pelkään sitä hetkeä, koska pelkään tulevani torjutuksi.
"Kutsu hänet ensi kerralla tänne. Olen huoneessani. En kuuntele."
"Outo tarkennus, mutta se sopii."
"Avaa ovi ja tee hänen olonsa mukavaksi. Hänen pitäisi puhua pitkään.
Katsot silmiin ja keskeytät. Sitten sanot…"
"Ime munaani."
Ei, se oli vitsi!
Hän sanoi minulle…
Puhunko näin koko esityksen ajan? Hän sanoi…
"Keskeytät hänet ja sanot: 'Anteeksi,
mutta saatan suudella sinua pian. Jatka.'
Jos hän sanoo 'ei kiitos', älä tee sitä."
Hyvä suostumuspohjainen tekniikka.
Hän jatkoi: "Mutta jos hän sanoo…
'hyvä on' -
ja korkealla nuotilla, mimmi on onnellinen."
Naistenvihaajat sanoivat noin 80-luvulla.
"Hännän heilutus on hyvä merkki." Tosi neandertalilaista.
Se oli ainoa neuvo. Kutsuin tytön taas treffeille ja jännitin.
Hän oli myöhässä, koska on tyylikäs.
Ehdin ajatella oven takana.
Taidan tietää, miksen osaa suudella tyttöjä, joista pidän.
Se johtuu vanhemmistani. Minulla ei ole kokemusta muista pareista.
30 vuotta yhdessä, mutten ole nähnyt heidän suutelevan. Ei mitään hellyyttä.
Rakastetaan ihan pikkuisen, mutta ei hullutella.
He ovat kun toimistokollegat, joille pomo sanoo:
"Perustatte perheen. Sen on oltava pöydälläni maanantaina."
He sanovat: "Pomo käski!"
En ymmärrä pariskunnan dynamiikkaa.
Kun käyn heillä, soitan ovikelloa. He sanovat ovella: "Hei, poika!"
Ihan kuin Simsissä. Se on outoa. "Kuinka voit?"
"Äsken vielä hyvin…"
Heidät nähdessäni mietin, miten he saivat minut.
Perheessäni on kuusi lasta.
Yksi lapsi kolmen vuoden välein, mikä on minusta liian laskelmoitua.
Mutta minulla on teoria.
Joka kolmas vuosi…
Vanhempani vuokrasivat kokoushuoneen.
He pukeutuvat asuihinsa ja…
Seksivirkamiehiä. En voi kuvitella muuta kuin virallista.
Kohteliaasti tervehtien. Kättely. Isä kai runkkaa vähän.
Äiti ottaa putkilon ja asentaa sen.
Hän makaa selällään, ja homma hoituu. Kuin pienen teepussin uitto.
Äidin hedelmätee.
Se on vain minun teoriani.
Saan nauraa äidilleni.
En pidä siitä, että te nauroitte.
Vanhempani rakastavat toisiaan. He eivät vain katso toisiaan koskaan.
Kiusaan äitiäni siitä. Joskus menen heille ärsyttämään häntä.
Sanon: "Et rakasta isää. Et koskaan katso häntä.
Voit kertoa minulle, pojallesi. Puhutaan."
Hän hermostuu. "Mitä? Miksi sanot noin? "
Kun hän on parin metrin päässä, kysyn: "Etkö rakasta häntä?
Voit kertoa, vaikka nukkuisin. Jutellaan!"
Hän murtui ja sanoi: "Et tajua mitään, tollo.
Toisen rakastamisessa ei ole kyse silmiin katsomisesta,
vaan täytyy katsoa samaan suuntaan."
Liikutuin, kun hän sanoi niin, mutta en näytä tunteitani.
Reagoin oudosti.
Tönäisin äitiäni ja sanoin: "Puhut älyttömiä!"
Huusin päin hänen naamaansa rasistisen vanhan naisen äänellä.
Sen naisen, joka avaa kaihtimensa yöllä ja huutaa: "Liikaa arabeja!"
Tiedätte hänet. Se ääni tuli minulta luonnostaan.
Pahinta on, että nainen on oikeassa. Siis äitini!
Anteeksi. Hups.
Sekoitan heidät, koska he ovat samanlaisia.
Se oli vitsi!
Äskettäin tajusin, mitä hän tarkoitti samalla suunnalla.
Olimme syömässä vanhempieni luona.
Söimme hiljaisuudessa, koska emme osaa kommunikoida.
Ja…
Viimeisten 15 kesän ajan -
äitini on vuokrannut rantamökin, jotta isä pääsee kalaan.
Onko se rakkautta? Ei hajuakaan.
Tänä vuonna äitini myöhästyi. Rantamökit ehtivät mennä.
Emme tienneet sitä vielä. Oli hiljaista.
Äidissäni tapahtui jotain syvää ja surullista.
Hän tuijotti isääni, veti henkeä ja sanoi:
"Olen pahoillani, mutta en ole löytänyt rantamökkiä."
Isäni jatkoi syömistä ja kysyi: "Entä sitten?"
Äitini vastasi: "En löytänyt rantamökkiä, joten et pääse kalastamaan tänä kesänä."
"Entä sitten?"
Äitini kysyi minulta: "Onko hän tyhmä?"
"Sinähän pidät kalastamisesta."
"Enkä pidä."
Äitini silmäluomi alkoi nykiä. Hän sanoi: "Kyllähän pidät.
Olen vuokrannut rantamökin 15 kesänä, jotta pääset kalaan."
"Olen kalastanut 15 vuotta, koska olet vuokrannut aina rantamökin!
Mitä muuta siellä voi tehdä?"
Isä alkoi täristä, nousi ja meni nukkumaan.
Jatkoin syömistä hermostuneena.
Kysyin: "Tuoko on samaan suuntaan katsomista? Silmänne ovat kierossa.
Edetkää varoen."
En osaa suudella tyttöä, josta pidän. En ole ihan vielä oppinut sitä.
Odotin ovella neljänsillä treffeillä.
Tyttö tuli. Annoin poskisuudelman.
Hän näytti upealta. Yritin olla rento.
Minun piti keskeyttää hänet. Se oli kämppikseni tekniikka.
Mutta olen ujo.
Hermoilen, jos pidän jostakusta. Minun pitää motivoida itseäni.
"Pystyt siihen kyllä. Keskeytä hänet. Ei se ole vaikeaa. Minä lasken."
"Sata."
Katson häntä ja sanon: "Hei!"
Meni vähän yli. Tyttö säikähti ja katsoi minua.
Vannon, että tämä on totta. Panikoin ja sanoin: "Hei!"
"Mitä nyt?" - "Pitää mennä vessaan."
Improvisoin. Tein käsilläni näin. Lukitsin itseni vessaan.
Mietin kymmenen sekuntia, mitä olin tehnyt.
"Mitä tapahtui?" Paniikki valtasi minut jälleen.
"Hän kuulee, etten tee mitään, eikä luota minuun!"
Sain idean. Tyhjensin hammasharjatelineen, täytin sen vedellä ja…
Kaadoin.
Mietin: "Mene psykologille, Panayotis. Nyt on sen aika.
Teeskentelet tytölle kusevasi, koska pelkäät suutelemista. Jokin on vialla."
Palasin olkkariin ihan paineissa.
Oli kusihätä, koska pönttöön valunut vesi kuulosti kusemiselta.
En voinut vetää vessaa kahdesti peräkkäin.
"Ei se ole sitä, mitä luulet. En vain tykkää pitkästä pissistä.
Mieluummin kaksi lyhyttä ja tauko välissä.
Ensimmäisellä kerralla lopetan tahallani. Ja kun alkaa kutitella, menen uudestaan.
Se on toinen pissi.
Älä riistä sitä minulta. Se on minun juttuni. Oma puutarhani."
Ei.
Palasin olkkariin. Hikoilin.
Katsoin häntä ja rohkaisin mieleni.
Keskeytin hänet: "Anteeksi,
mutta saatan suudella sinua kolmen minuutin sisällä. Jatka."
Mikä naistenmies!
Tyttö sanoi…
"Olet niin outo tyyppi!
Hyvä on."
Muutuin neandertalilaiseksi, koska mietin: "Korkeammalla nuotilla! Anna tulla!"
Sitä muuttuu niin nopeasti paskiaiseksi. Näin hänen silmistään, että hän halusi.
En pelännyt torjutuksi tulemista. Se oli kiva hetki. Sydämeni pamppaili.
Kaksi minuuttia ja 30 sekuntia, 40 sekuntia, 50 sekuntia.
Kolme minuuttia.
Hän katsoi minua. "Emmekö sopineet…"
En voinut suudella häntä.
Kuulen teidät!
En pelkää suudelmaa! Pelkään haavoittuvaisuutta.
Olen varma, että kun suutelee…
Siis aito suudelma, jollaisen kokee harvoin.
Silloin on perhosia vatsassa. Silloin ihminen on haavoittuvaisin.
Koska yhdellä symbolisella ja typerällä teolla…
Paljastat tunteet, joita kerääntyi, kun mietit tuota henkilöä viikkotolkulla.
Rohkenet tarjota ne hopealautasella.
Katsot häntä silmiin ja odotat, että voisit tarjoilla ne sopivalla hetkellä.
On kauheaa, että hän voi sanoa:
"Ei!"
"Sehän meni hyvin. Ei se mitään. Tällaista sattuu.
Juksaatko? Yrittänyttä ei laiteta. Lasketko leikkiä, Sylvie?
Voinko mennä nukkumaan? On ollut raskas päivä.
Tietenkin poimin tuon. Enhän minä mikään sottapytty ole.
Se on rikki, mutta se on vain itsetuntoni."
Se kauhistuttaa minua.
Se pelottaa tosi paljon.
Olen vastikään oppinut, että suudelmassa bakteerit…
Ette tule pitämään tästä.
Toisen suusta saamasi bakteerit pysyvät sinussa neljä vuotta suudelman jälkeen.
Luusereita suudelleet havahtuivat.
"Mitä hän sanoo T-paita housuissaan? Mitä, Steve Jobs?"
Totta se on. Menkää kotiin ja googlatkaa.
Suusi on täynnä menneisyytesi ihmisiä. Se on kuin Airbnb-kämppä.
Olen pieni loma-asunto.
Harvoin vierailtu. Maalla.
"Päivää! Tervetuloa Kolmen laventelin taloon!
Kuinka matkanne sujui?"
Se olen minä.
En pystynyt siihen. Mikään ei heikennä miehisyyttä niin kuin mokattu suudelma.
Hänellä oli töitä aamulla.
Saatoin hänet ovelle. Hän pysähtyi viimeisen kerran.
Annoin poskisuudelman. Kauheaa.
Hän sanoi: "Nähdään ensi kerralla sitten."
Vastasin: "Kyllä."
Sitten löin oven kiinni.
Näytti perseenläimäykseltä. Ei.
En vain osaa elehtiä.
Jätkä ei osaa pussata, mutta läimii perseelle.
"Ulos tai alkaa tapahtua. Turvallista kotimatkaa." Ei.
En vai osaa elehtiä, miten ovi lyödään kiinni.
Olen kuin Passe-Partout.
Ei.
Löin siis oven kiinni. Kämppikseni tuli kysymään, mitä tapahtui.
"Tiedän, että kuuntelit." -"Kyllä."
Hän ei valehtele enää.
Hänellä on keski-iän kriisi. Hän on totuuden torvi.
Hän sanoi kuulleensa korkean nuotin.
"Hän halusi sen tapahtuvan. Pelko oli siis vain päässäsi."
Raivostuin siitä ja sanoin: "Et ole isäni!"
Hän rankaisi minua ja käski nukkumaan.
En saanut unta.
Kärsin unettomuudesta. Itse asiassa unohdetaan tuo sana.
Unettomuus on oikeasti valhe. Sillä peitellään totuutta.
"Näytät väsyneeltä." -"Kärsin unettomuudesta. Kaikki hyvin."
Kerrotaan totuus. Opetellaan sanomaan: "Totta,
tällä hetkellä minulla on ongelmia, joita en voi pohtia päivisin.
Niinpä mietin niitä yöllä.
Ja itken.
Ja koska olen sängyssä, kyyneleet valuvat korviin,
ja kuuntelen suruani. Miten sinun viikonloppusi sujui?"
Voisimme saavuttaa kaikkea.
Kunhan sanoin.
Se suututti minua. Isäni sanoi aina: "Kuvittelet vain."
Hän kysyi: "Oletko surullinen?
Kuvittelet vain.
Ei kannata itkeä. Ei se auta.
Tikkejäkö?
Kuvittelet vain."
"Vuodan verta." -"Kuvittelet vain."
"Se oli päässäni. Nyt se tulee ulos."
Isälläni on vanhanaikainen käsitys miehestä.
Isälleni mies on vahva, itsevarma, vähän hauska ja hieman naistenmies,
mutta ei haavoittuvainen. Isäni kieltää kaksi asiaa.
Hän kieltää tunteet. Hänelle niitä ei ole.
Ja hidastetöyssyt. Niitäkään ei ole.
Ajamme hidastetöyssyyn 70 km/t.
"Siinä oli hidastetöyssy." -"Miten niin?"
Minun on väiteltävä siitä, osuiko otsani auton kattoon.
Se tekee minut hulluksi. Hiljattain lähdimme ravintolasta.
Hän otti kahvin mukaan. En edes tiedä miksi.
Nykyään hän sanoo: "Otan mukaan. On kiire."
Eikä ole.
Tiedän hänen aikataulunsa. Joutoaikaa on paljon.
Olemme autossa. Hänellä on kahvinsa. Ajamme töyssyyn.
Näen hänen reidellään pienen kahvitahran.
Kysyn: "Ajoimmeko hidastetöyssystä?
Anteeksi. Nopea kysymys. Miksi sinulla on kahvitahra reidessäsi?"
Hän vastasi… Eikä tämä ole vitsi.
Kerron vain hetken tosielämästä.
Hän sanoi…
"Juon kahvini näin."
Hän ei välitä enää pätkääkään.
Hänestä mies on sellainen. "Olen oikeassa, koska sanoin niin!"
Hän alkoi opettaa sitä meille jo varhain.
Kun olin kahdeksanvuotias, lomailimme loma-asunnossa.
Naurakaa vain elämälleni.
Isäni, veljeni ja minä kävelimme metsässä.
Se ei ollut hauska ja opettavainen kävely, jollaisia teillä oli lapsena.
"Lapset! Tulkaa!
Tässä on havupuu."
Ei. Olisi typerää kuiskailla puun takia.
Me kävelimme metsässä kolme varttia jonossa puhumatta.
Meitä pelotti! Olimme panttivankeja, jotka pääsivät jaloittelemaan.
"FARC on kiva, kun antaa meidän liikkua viisi minuuttia päivässä.
Ingridin aikaan oli toisin."
Yksi veljistäni itkee. Se ärsyttää isääni. Hän sanoo:
"Lopeta itkeminen."
Se ei ole koskaan toiminut opetuksen kannalta.
Yksikään lapsi ei ole sanonut: "Niin tietysti!
Niin hölmöä! En ollut ajatellut sitä.
Suljimme hanan! Mukava tavata. Kuka olet?
Olet isi!"
Ei.
Jos lapsi puhuu noin, kannattaa juosta.
Hän pelleilee kanssasi. Se ei ole hyvä merkki.
Veljeni jatkaa itkemistä. Isää ärsyttää yhä enemmän. Hän sanoo:
"Kuvittelet vain. Ei tarvitse näyttää sitä muille. "
Hän pysähtyy ja katsoo meitä. "Annan teille oppitunnin."
Hän laskee housunsa.
Rauhoittukaa, tämä ei johda sinne.
Kaikissa lapsuuden tarinoissani isäni on alushoususillaan.
Hän laskee housunsa ja sanoo:
"Katsokaa minua!"
Hän ei ole kännissä, vaan puhuu noin.
Katsomme, kun isä kävelee metsään alushoususillaan,
luontevasti kuin näätä.
Hän olikin aina liian karvainen mieheksi.
Hän pysähtyy 20 metrin päästä ja huutaa: "Täällä on oja, jossa on nokkosia!"
Hän menee sinne. Hän piehtaroi ojassa.
Se on outoa. Hänestä näkyy vain yläosa.
Hän nousee ojasta ja tulee veljeni luo.
"Itkenkö?"
Mietimme, kuka meistä soittaisi lastensuojeluun.
"Joudumme erillemme, mutta olisimme turvassa."
Meitä pelotti.
"Et itke." -"En itke, niinhän?"
"Sellainen on mies. Et itke, vaikka tuntuisi siltä.
Jos näytät, mitä sisälläsi on, maailma syö sinut elävältä.
Ymmärrätkö?"
Me kaikki aloimme itkeä yksi kerrallaan.
Hän pelotti meitä. Iso, kutiseva ja punoittava mies.
"Mitä ette ymmärtäneet?"
Kuin Philippe Etchebest kokkiohjelmassa.
Äitini tuli vastaan. Hän näki tilanteen jo kaukaa.
Aviomies oli alushoususillaan ja huusi lapsilleen. Lapset itkivät.
Veljeni pudotti housunsa ilman syytä.
Joka perheessä on outo tyyppi, joka pudottaa housunsa, kun kukaan ei katso.
"Äiti, katso!"
Se oli velj… Se olin minä.
Löysin kutsumukseni.
Vanhempani riitelivät sinä päivänä. Tajusin yhden asian pariskunnista.
Valitsemme puolisoksemme ihmisen, joka on luonteeltaan vastakohtamme.
En tiedä, miksi.
Aivan kuten vanhempani. Isäni salaa tunteensa. Hän tukahduttaa ne.
Äitini taas suorastaan tarjoilee tunteensa.
"Tee sielullani mitä haluat.
Ennen kuin menet, vedä tästä. Se on elämäni lanka."
Hän on kuin musikaalissa. Näyttää aina kaiken, liian pian ja kaikille.
Se on kiusallista. Kuin tapaisi yllättäen nudistin.
Tiedättekö tunteen? Menette rannalle ja…
Ranta on tyhjä. Hän jää 1,5 metrin päähän ja esittäytyy: "Hei, olen Jean-Claude."
"Aivan! Näin jo munasi, joten nimelläsi ei oikeastaan ole väliä.
Sinun pitäisi opetella tärkeysjärjestys."
Tunteiden kanssa on sama juttu. Kaikki kerralla on ihan liikaa.
Olimme äskettäin kiertueella ja illastimme keikkapaikan johtajien kanssa.
Yksi heistä saapui illalliselle myöhässä. Hän oli täynnä tietoa ja tunteita.
Tunsin oloni epämukavaksi. "Kiva tavata. Anteeksi, kun myöhästyin.
Allekirjoitin avioeropapereita vaimoni kanssa.
Tai siis ex-vaimon. Hei, soitan muuten klarinettia!"
Koko illallisen ajan ajattelimme: "Pukisit tunteillesi alushousut.
Näemme tunteidesi pallit.
On liian aikaista."
Äitini kertoi tunteistaan heti.
Hän laukaisi minussa eksistentiaalisen kriisin, kun olin tosi nuori.
Olimme lähdössä kahdestaan autolla musiikkikouluun.
Aioin mennä takapenkille. Normaalia. Äitini esti sen ja sanoi:
"Tiedätkö mitä? Tule etupenkille."
Ensimmäistä kertaa! Muistatteko, miten iso askel se oli?
Kysyin: "Oletko varma?"
Hän vastasi: "Olen."
"Miksi sitten kuiskimme?"
Nousin autoon innoissani. "Meitsi on tässä!" Olin niin onnellinen.
Mieleeni tuli heti, että pitää maksaa veroja.
Vartuin verokarhua peläten. Isäni avasi verottajan kirjeet edessämme.
"Nauttikaa vielä kun olette lapsia. Jonain päivänä verokarhu hyökkää."
Hän meni nukkumaan ja jätti meidät miettimään.
Mietimme iltaisin veljeni kanssa: "Tuleeko se verokarhu nyt?
En ymmärrä veroista mitään."
Lähdimme autolla äitini kanssa. Oli kuuma.
Olin iloinen, koska saatoin avata etuikkunan.
Takana ikkuna on luusereille.
Se avataan…
"Minulla ei ole varaa sähköikkunoihin.
Käytän käsivoimia."
Köyhät.
Muistatteko, kun tajusitte…
Sinusta tuli yhtäkkiä niin ylimielinen.
Kiusasit takapenkkiläisiä: "Sanokaa, jos tuulee liikaa."
Elekieleni on surkeaa. Anteeksi.
Kuin tunkisin sormeani lehmän silmään.
Emme tiedä, nauttiiko lehmä siitä.
"Ei, lopeta!"
Tai: "Mahtavaa!"
"Lisää! Laita toiseenkin! Joo!"
Voisin jatkaa vielä viisi minuuttia, mutta sitten se olisi jo liikaa.
Mielipiteenne on minulle tärkeä.
Ei enää… Ei.
Taputatte enemmän hassuille äänille kuin vitseilleni.
Ymmärrän. Ajattelemme samalla lailla.
Oikeasti, lehmän silmään tökkääminen… Anteeksi.
Lopetan. Olen varma, ettei se reagoisi.
Voisin lyödä siitä vetoa. Olen varma. Kokeilkaa laitumella.
Lehmä on…
"Hitto, en näe oikealla silmällä…
Hitto!
Voisin vannoa, että tuolla oli puu! En näe sitä enää. Outoa!
Se tuli takaisin! Kaikki on hyvin!"
Palataanpa hakoteiltä asiaan.
Avaan ikkunan. Olen autossa äitini kanssa.
Avaan ikkunan. Tunnen lämpimän kesätuulen kasvoillani.
Saan hassun idean.
Sellaista näkee amerikkalaiselokuvien aluissa.
Autio tie. Kaksi miestä Cadillacissa. Nahkatakit, Ray-Banit.
Rock raikaa lujalla. He työntävät kätensä ulos ikkunoista.
"Vapaus!"
Haluan tehdä niin.
Avaan ikkunaa tämän verran. Äitini ei salli enempää.
Joten huomaamattomasti…
Laitan kolme sormea ulos näin.
Kuin mustekala, joka yrittää paeta japanilaisravintolasta.
Katson äitiäni.
"Vapaus!
Mutta ei liikaa!"
Hän avaa ikkunan kokonaan. Ilmavirta imaisee.
Ehkä hän haluaa minun hyppäävän.
Käteni on kokonaan ulkona.
Ja minulla on idea! Sanon itselleni, että teen sen.
Ihan sama. Nostan käteni auton katolle.
Sanoin itselleni: "Otahan vähän iisimmin.
Verokarhu listii sinut. Varo."
Äitini laittaa musaa soimaan. The Beatlesin "Hey Juden".
Yksi parhaista biiseistä. Yksi elämäni suosikkihetkistä.
Aikuistuminen, kesän alku, mahdollisuudet. Katsomme äitini kanssa samaan suuntaan.
Nautimme olostamme. Kiva sää, kaikki hyvin.
Hän laittaa musaa hiljemmalle ja sanoo: "Tiedätkö mitä?
Soittakaa tämä hautajaisissani."
Tuli pieni eksistentiaalinen kriisi.
"En haluakaan istua etupenkillä. Nainen puhuu minulle. En pidä siitä."
Hän näkee, että minulla on vaikeaa.
"Hei, rauhoitu. Kaikki on hyvin.
Kaikki on hyvin.
En ole ainoa, joka kuolee. Me kaikki kuolemme."
Äitini sanoo aina yhden lauseen liikaa. Pitäisi pysähtyä jyrkänteen reunalle.
Hän ei tajua muiden vaivaantuvan. Hänellä ei ole sosiaalisia tuntosarvia.
Hän kaivautuu uusilla lauseillaan yhä syvemmälle paskaan.
Kun hän sanoi niin, hänelle tuli parempi olo.
Tajusin, miksi äidilläni ei ole mielenterveysongelmia.
Hän siirtää ne meille.
Se on fiksua. Sitä vartenhan lapset ovat.
Elämä on sukupolvien viestijuoksu.
Kun alkaa väsyä, voi sanoa: "Poju, tuo on sinulle!"
"Mikä se on?" -"Trauma!"
Niin se menee.
Näen yhä toistuvaa painajaista.
Äitini jättää minut kadulle ja lähtee. The Beatles soi.
Ajattelen: "Me kaikki kuolemme."
Harmonikkaopettajani tulee hakemaan. Tunti alkaa pian.
Soitin hanuria kuusi vuotta.
Reaktionne ei yllätä. Katsotte minua kärkevästi tuumien:
"Kuulostaa hyvältä lapsuudelta."
Ensin halusin soittaa kitaraa.
Kuten kaikki nuoret miehet, seksin takia. Sitä varten kitara on.
Kitara on viitekehys. Se kertoo tarinan.
Kitara on fallinen esine,
jota soitetaan rannalla jonkun silmiin katsoen.
Se kertoo tarinan.
Kun taas tämä…
Viitekehys ei ole samanlainen.
Se kertoo: "Osaan tehdä lihahyytelöä."
Erilaiset vibat.
Kuusi vuotta harmonikkaa isäni iloksi.
Isäni ei pitänyt siitä, että leikimme lapsena.
Onnellisuutemme ei ollut hänelle etusijalla.
Hän halusi, että me, hänen lapsensa,
tähtäämme siihen, että olemme onnellisia aikuisina.
Ajattelin, että näytän olevani aikuinen valitsemalla aikuisten soittimen.
L'acordeonisto.
Ammattilaiset sanovat niin.
Tyhmää. Oletteko nähneet aikuisen soittavan haitaria?
Sellaisen, joka ei ole koditon?
Lapsena vietin satoja tunteja -
liki kymmenkiloisen metallimöykyn paino reisilläni -
soittaen sodanjälkeistä musiikkia.
Kuin sota olisi juuri päättynyt. He lähettivät sinut sinne.
Laulut ovat…
Jalantyngät Avignonin taistelijoiden Miesten rintamalta palanneiden
Kaikki haitariin liittyvä on kamalaa.
Se on pohjaton melankolian kaivo kuolemaan saakka.
Pahinta oli mennä kavereiden kanssa suoraan koulusta musakouluun.
Olimme kaikki valkoihoisia.
Kaverit menivät kitaraluokkaan kerskaillen: "Pian pussaillaan tyttöjä."
Sanoin: "Nähdään myöhemmin!" Hiivin yksin pitkin käytävää -
harmonikkaluokkaan asti. Tunnelma oli…
"Varo saksalaisia.
Opettele suojelemaan Strasbourgia."
Se oli rankkaa.
Lopetin harmonikansoiton ratkaisevalla hetkellä. Se oli toinen hetki, joka…
Se oli vähän rankkaa. Olin tosi rakastunut yhteen tyttöön.
Yläkoulussa. Oli isot bileet. Olin rakastunut tyttöön nimeltä Ninon.
Paras ystäväni Thomas oli myös bileissä. Hän tiesi, että rakastin Ninonia.
Olin kertonut hänelle. Hän oli luottomieheni.
Tiedättekö, minne tämä johtaa? Mennään sinne yhdessä.
Thomas tempaisi bileissä kitaran esiin. Kuin tyhjästä!
Hän rämpytti nurkassa muutaman paskan biisin.
Ninon meni Thomasin luo ja kosketti häntä. Lutka!
Anteeksi.
Pyysin anteeksi ennen kuin reagoitte. Äskeistä ei lasketa.
Ninon sanoi: "Olet niin siisti tyyppi, Thomas. Soitat kitaraa."
Hän runkkasi Thomasia niissä bileissä.
Tämä on Ranska, arvoisa yleisö.
Annat käsihoidon F-mollista.
Olin kertonut hänelle, että rakastan sitä tyttöä, ja hän…
Teistä se taitaa olla okei. Oletteko hulluja? Kenen puolella olette?
Hän tiesi! Hän petti minut kreikkalaiseen tapaan.
Puukko selkään kolmannessa näytöksessä. Sama liike.
Se särkee lapsen sydämen. Ja se kulkee mukana.
Olin niin vihainen.
Ensi kertaa halusin tappaa jonkun. Halusin kuristaa Thomasin omin käsin.
Olisin voinut. Haitarin kanniskelu toi voimaa.
Se oli epäreilua!
Tuumin, etten voinut tuoda haitariani niihin bileisiin.
Kuudes kerros, ei hissiä.
Se on katutason soitin. Metron. Juoksuhautojen.
Kaikkien paikkojen, jotka ovat helvetin suunnalla.
Sehän on paholaisen soitin, kuten ammattilaiset sanovat.
Vaikka olisin tuonut sen, ei haitaria voi soittaa yläkoulun bileissä.
Epäilette. Mutta miettikääpä yläkoulun bileitä.
Yrittäkää kuvitella…
Melko yksinäinen poika, joka räpyttelee silmiään -
ja syö suolakeksejä koko illan.
Hän innostuu ja nappaa karaokemikin.
"Tulkaa ympärilleni. Rohkeasti vain!
Ninon, tämä on sinulle!"
Hän avaa matkalaukun. Matkalaukun!
Esine on valtava. Se on lapsille kuin Fiat 500.
Hän pukee henkselit. Sana "henkselit"!
Henkselit kiinnitetään takaa yhteen.
Tai harmonikka voi pudota jaloillesi, ja vammaudut loppuiäksesi.
Hupsista!
Ensimmäisellä haitaritunnillani opettaja sanoi: "Muista aina henkselit."
"Muuten voi käydä kuin hänelle." -"Moi!"
Pojalla on skolioosi, ja hän sanoo: "Ninon!"
Jalantyngät Avignonin taistelijoiden
Peli on menetetty.
Menetetty!
Yksikään käsi ei koske hänen sukuelimiinsä sinä iltana.
Kukaan ei ole koskaan sanonut: "Haluan panna tuota hanuristia!"
Ei koskaan.
Lopetin. Aloin tehdä asioita, joista nautin.
Kun sain mennä Pariisiin,
odottelin esitysten jälkeen koomikoita komediaklubien edessä.
Koska rakastan huumoria.
Olipa typerä lause. Anteeksi, perun sen.
Kuulin itseni…
"Rakastan huumoria. Ja hengittämistä! Pidän molemmista.
Ne ovat elintärkeitä. Osaan sivistyssanojakin."
Halusin tietää siitä lisää. Eräs koomikko esitteli minut roolittajalle.
Mokasin monta koe-esiintymistä, mutta 16,5-vuotiaana pääsin Petit Journaliin.
Pääsin televisioon 17-vuotiaana. Eli ihan liian varhain.
Ensimmäisenä iltana näin bileissä kuvausryhmää ja julkkiksia.
Ajattelin, että minun täytyy päästä heti kotiin kertomaan vanhemmilleni.
Menin taksilla. Koska oli rahaa.
Koska TV.
Koska juutalaiset.
Ei, se oli vitsi! Esitys muutti suuntaa.
"Niitä on paljon tällä alalla!"
Vitsailen.
Tulin kotiin taksilla ja läimäytin auton oven kiinni.
Katsoin, kun taksi kääntyi vasemmalle. En halunnut todistajia.
Käännyin ympäri. Talo näytti valtavalta. Sen edessä kulkee sorapolku.
Muistan yhä sen tavallista kovemman rahinan.
Kaikki oli ahdistavaa ja outoa. Soitin ovikelloa. Olin stressaantunut.
Äitini oli kylpytakissaan. Hän halasi minua lujasti. Ensi kertaa.
Niin lujaa!
Hän kuiskasi korvaani: "Olen niin ylpeä sinusta, poikani."
Astuin taaksepäin.
Ja vastasin: "Hyvä on."
Ilmeisesti olin nyt aristokraatti. "Hyvä on, äiti. Voit palata talleille."
En tee niin! Juoksin olkkariin. Isäni istui suljetun television edessä.
Alushoususillaan.
Hän pyysi istumaan.
Istahdin. Kuin oppilas tapaisi opettajan.
Hän sanoi: "Minä…
Katsoin Journal Petit'n.
Ja minä…
Luulen, että…
Tuijotat liikaa avaruuteen. Näytät idiootilta."
Sen jälkeen tuli hiljaista.
Hän löi kädellä reiteensä, nousi ylös raskaasti -
ja sanoi: "Hyvää yötä kaikille."
Olin yksin.
Mutta hän käytti sävyä, jolla perhesurmaa suunnittelevat puhuvat.
"Hyvää yötä kaikille. Levätkää rauhassa."
Ja hän meni nukkumaan paskaiseen näädänpesäänsä.
Ajattelin: "Tapan sinut vielä jonain päivänä!"
Odotin, että hän olisi sanonut rakastavansa tai olevansa ylpeä.
Hän ei ole tehnyt sitä koskaan. Hän ei ole kokenut sitä itsekään.
Tiedän, että isäni rakastaa meitä.
Hän tappaisi puolestamme. Hän teki sen jo kahdesti.
Mutta hänen ja maailman väliin nousee muuri, kun puhutaan tunteista.
Se pelottaa minua. Pelkään, että minullekin käy niin.
Kun haluan suudella tyttöä, jota rakastan.
Vanhempien ongelmat jatkuvat lapsissa ja näkyvät epävarmuutena tunne-elämässä.
"Päivää."
Se johtaa hiljaisiin perheillallisiin.
Rakastamme toisiamme, muttemme sano sitä. Sydämet takovat ja huutavat.
"Tiedän, että rakastatte minua! Haluan kuulla sen kerran!
Se antaisi itsevarmuutta 25 vuodeksi!"
Isä sanoisi: "Rakastan sinua, poika. Voisin syödä sinut.
Syön sinut! Nam! Vain luita jää jäljelle!
En voi sanoa sitä. Rakkaus on tunne. Tunteet ovat naisten juttu."
Äiti sanoo: "Älä huoli, minulta riittää rakkautta kaikille!
Ja sain vuokrattua rantamökin!
Vihdoinkin!"
Sääli.
Me kaikki teemme typeriä asioita. Minäkin.
Alamme piilottaa rakkauttamme pieniin lauseisiin ja arjen tekoihin.
Siirrämme vastuun rakkautemme ymmärtämisestä rakastetullemme.
Menee mutkikkaaksi.
Se on Troijan hevonen. Ja se on sotastrategia.
On hassua kysyä itseltään, mihin piilottaa rakkauttaan.
Tajusin, että piilotan rakkauttani ilkeisiin vitseihin.
Kun rakastan jotakuta, haluan tuhota hänet.
Se on epäterveellistä. Tajusin sen, koska kämppikseni ja paras kaverini -
sairastui syöpään.
Kun kuulimme siitä, järjestimme yllätysjuhlat.
Toivottaaksemme hänelle…
Sitä olisi pitänyt miettiä!
"Hauskaa syöpää, ystäväiseni!"
Olimme piilossa sohvien takana ja odotimme hänen tulevan sisään.
Kun kuulimme avaimen rapinaa ovelta, katsoimme toisiamme.
"Ehkei ollutkaan hyvä idea järjestää yllätyssyöpäjuhlia juuri nyt."
Eikö olekin uskomatonta? Meillä on erikoinen kyky.
Tajuamme vasta viime tingassa, että idea oli paska ihan alusta asti.
Se tajutaan vasta viime hetkellä.
"Kulta, onkohan nyt sopiva aika hankkia lapsi?"
Lääkäri sanoo: "Katkaiskaa napanuora. Mitä täällä tapahtuu?"
Niin me toimimme. Ajattelemme liian myöhään.
Hän oli ollut asunnossa jo 10 - 15 sekuntia. Olimme yhä…
Mehän murtauduimme sinne.
Yksi kavereistani on rohkea, joten hän päätti toimia.
"Mitä vittua sanon?"
"Hei!"
"Mitä helvettiä?"
Ajattelimme, että sydäri olisi kiva lahja. Mukavampi tapa lähteä.
Hän voi jo paremmin. Hän parani. Hän antoi luvan vitsailla siitä.
"Voit vitsailla minusta ja syövästäni niin paljon kuin lystäät."
Hän sanoi sen juuri ennen kuolemaansa.
Tuon vitsin hän hyväksyi ensimmäisenä.
Juhlissa pelattiin futista. Hän pitää siitä.
Hän oli maalilla. Koska hänellä oli syöpä.
On vaikea tietää, miten reagoida, kun läheinen kertoo tuollaista.
Sain tietää ensimmäisenä.
"Minulla on syöpä." -"Juo vettä!"
En tiedä, miksi sanoin niin.
Hän oli siis maalilla. Hän on surkea maalivahti.
Pallo oli lähellä häntä, helposti otettavissa, mutta hän on surkea.
Tuli maali. Kaverit olivat raivona, mutta eivät voineet näyttää sitä.
Koska hänellä on syöpä.
On mahtavaa nähdä miesten nielevän kiukkunsa.
"Ei se haittaa!
Keskity. Katso ympärillesi. Aivan!
Ei se mitään. Meillä on hauskaa!
Onko teillä hauskaa? Minulla on! Onpa tosi kiva ilta! Elämme vain kerran."
Olin vihainen. Silloin tajusin laukovani ilkeitä vitsejä rakkaistani.
Menin hänen luokseen ja kysyin: "Saitkos sinä syövän?
Sitten saat pallonkin."
Eli "mainio vitsi" italiaksi.
Hän nauroi sille. En koskaan juo oikeaan aikaan.
Kun tulee aplodit, pam. Olisin kamala lääkäri.
"Teillä on…
…AIDS. No niin."
Tuntuipa hyvältä.
Kämppikseni nauroi makeasti. Hän tietää, miten piilotan rakkauteni.
Hän näki siinä lempeyttä. "Kaikkien aikojen paras vitsisi!"
Se loukkasi minua. Ei vainkaan, olin onnellinen.
"Kaikkien aikojen paras vitsini!" Katsoin kavereitani -
ja sanoin jotain, mitä en ymmärrä vieläkään.
"Kuulitteko, minkä kuuman perunan syötin tälle tahvolle?"
Mitä se tarkoittaa?
Se tuli luonnostaan, kuin olisin varttunut maalla.
Kaverit tekivät päinvastoin kuin The Voicessa. He kääntyivät poispäin.
He olivat niin vaivaantuneita.
Pian olin minäkin, kun tajusin,
etten yrittänyt naurattaa vitsillä kämppistäni vaan itseäni.
Koska olin surullinen.
Ystäväni oli sairas.
Kun tunsin itkun lähestyvän, aloin laukoa vitsejä.
Oli parempi nähdä toiset kiemurtelemassa.
Tuumin, että tarvitsen psykologia.
Meninkin tapaamaan yhtä. Kerroin hänelle juhlista. Hän sanoi:
"Itse asiassa, kun tunnet itsesi haavoittuvaiseksi,
et näytä muille todellista minääsi, koska pelkäät tulevasi torjutuksi.
Teet mieluummin toisista haavoittuvaisempia."
"Olen siis mulkku." -"Et."
"Et aivan. Se ei ole lääketieteellinen termi."
Oikeastaan se on…
"Olen mulkku." -"Niin olet!"
"Tämä tekee 72 euroa."
Se nainen on uskomaton. Hän räjäyttää tajuntani.
Luulet, että hän etenee varovasti, mutta niin ei käykään.
Kämppis tapasi hänet keski-iän kriisin takia.
Hän ei voinut puhua siitä. He tapasivat monesti.
Sitten psykologi sanoi jotain sellaista, mikä räjäytti tajuntamme.
Hän sanoi: "Nyt alamme työstää ongelmaasi.
Olen saanut diagnoosin valmiiksi.
Sinulla on keski-iän kriisi."
Ystäväni vastasi: "Joo,
siksihän minä tulin tänne, koska aavistelin jotain sellaista.
Olen 40-vuotias.
Minulla on kriisi.
Asiat voi ynnätä yhteen. Taidan pitää 72 euroani."
Psykologi vastasi: "Ei, et sinä pidä mitään.
Keski-iän kriisi ei merkitse mitään.
Kuvitellaan, että meillä on syntyessämme pieni kuori selässä.
Kuin kotilolla. Yritä pysyä kärryillä.
Etenemme läpi elämän, ja kun löydämme määrittelevän kokemuksen…
Kuoreen!
Luulit tietäväsi, kuka olet, joten ryntäsit suoraa päätä elämään.
15-vuotias, 18, 22, 26, 30…
Luulet kuoren täyttyvän. Mutta minä tiedän, koska se on työtäni.
Kop kop, kuori on tyhjä.
Niinpä jatkat.
33, 36, 40. Kun olet 40, pysähdyt.
Arvioit, mitä olet saanut kerättyä matkan varrella. Huomasit…
Ettei kuoressasi ollut mitään!
Kuori… Kuori…
Mitä teet, kun olet menettänyt jotain? Mitä me kaikki teemme?
Onko kuoripoliisilla?
Se on typerää. Mutta sellainen keski-iän kriisi on.
Se on hätätilanne.
Mutta hätää ei ole.
Koska on liian myöhäistä.
Olet etana."
Kämppikseni oli täysin sekaisin. Hän nilkutti takaisin kotiin.
Olin iloisena sohvalla.
Hän hyppäsi kimppuuni. "Sinun pitää elää!"
"Niin aioinkin ennen kuin hyökkäsit."
"Sinun täytyy oppia keräämään, koska…"
"Sitten kop kop kuori." -"Selvä."
"En taida vielä tietää kaikkia yksityiskohtia."
"Onko kuoripoliisilla?" -"Selvä. Vau."
"Nyt tiedän. Alat oikeastaan pelottaa minua."
Se oli hauskaa. Olo parani puhumalla.
Parikymppisenä mietin, milloin se alkaisi.
Oletteko miettineet?
"Milloin minusta tulee oikeasti oma itseni?"
Minusta on aina tuntunut, etten tajua sitä, minkä muut tajuavat helposti.
Se teki minut hulluksi. Kun kämppikseni esitti samoja kysymyksiä,
kuin isäni 70-vuotiaana, oloni parani.
Jahtaamme minuutta koko elämämme.
Yritämme pärjätä. Osallistuminen on tärkeintä.
Olemme luonnoksia loppuun saakka. Se rauhoitti minua.
Sinua ehkä vähemmän, näyttää siltä.
Lapsena olimme aidompia kuin koskaan. Mikä menee pieleen aikuisena?
En tiedä. Miksi kyselen?
Aikuistummeko oikeasti koskaan? Minusta emme.
Aikuinen, joka meistä tuli, kasvoi sen lapsen ympärille suojelemaan tätä.
Lopulta se tukahdutti lapsen. Meillä on kuollut lapsi sisällämme.
Se on elämänkatsomukseni. Kukin tavallaan.
No ei välttämättä kuollut. Ahdistunut lapsi sisällä.
Koska olitpa minkä ikäinen tahansa -
ja näet kadulla kävellessäsi suojatien, ajattelet:
"Kävelen vain valkoisilla viivoilla."
Sisäinen lapsi sanoo: "Olen yhä täällä!
Miksi olet kalju?"
Minulle käy vielä niin.
Lapsena olin oma itseni. En pelännyt ketään.
Jos näin uuden tyypin, menin sanomaan: "Moi, mitä kuuluu?"
En ollut saksalainen. Ääneni vain oli outo. "Saksalainen kersa. Päivää!"
Kun olin lapsi, olin liikaakin oma itseni.
Tiedättekö tapauksen?
Isopäinen vekara ja loputon tuijotus. Ihan kuin olisit hänelle velkaa.
Perheillallisella olin sellainen…
Ette ole nähneet sellaista lasta. Hän katsoo sinua.
Hän tulee ja vetää paidastasi. "Peppuuni sattuu."
"Selvä. Mitä…
Minulleko halusit puhua? Emme ole koskaan kommunikoineet."
"Äiti sanoi, etten saa ottaa musakaa. Otin kahdesti lisää."
"Selvä. No niin, suo anteeksi.
Marc, kuulitko tuon? Mitä minä… Mikä sinun nimesi on, kultaseni?"
"Panayotis!" -"Selvä!"
"Marc, hän on kirottu ja outo. Minua pelottaa. Nyt lähdetään!"
Lapsena oli huoletonta. Yläkoulussa on sitten rankkaa.
Piirit ovat pienet. Varsinkin jos soitat harmonikkaa.
Jotta sain isommat lapset pitämään minusta yläkoulussa,
ostin taskurahoillani suklaata ja jakelin sitä koulun jälkeen.
Jos tunnette sääliä, se on ihan normaalia.
Kannoin suklaata taskuissani koko päivän.
Sitten odotin portilla, ja kun he tulivat, huusin:
"Operaatio Suklaa!"
En mielessäni, vaan ääneen!
Kuin 70-luvun hämärä siviilikyttä. "Operaatio Suklaa!"
Menin heidän luokseen. Se oli säälittävää. "Haluatteko suklaata?"
Olin kuin käänteinen pedofiili. Kyselin isommilta, haluavatko he suklaata.
"Tule, autossani on lisää!"
"Tule!"
Se toimi. Hengailin heidän kanssaan. Tunsin olevani tärkeä.
Minulla oli suklaarasia. Otin sieltä suklaata mukaan joka aamu.
Eräänä aamuna avasin laatikon, ja se oli tyhjä.
Menin paniikkiin. Se oli surullista, mutta myös hauskaa.
Ryntäilin ja kyselin: "Onko kukaan nähnyt suklaitani?"
Se oli puoliksi surullista, puoliksi hauskaa.
Suruskaa.
Kun menin kysymään siskoltani, hän sanoi vain: "En."
Ymmärsin ja itkin ulos kaikki kyyneleet kropastani.
Hän sanoi lauseen, josta tuli klassikko:
"Älä pidätä pieruasi, Konvehti!"
Ilmeisesti se oli lempinimeni.
Otin veitsen ja sanoin: "Pistän sinua!"
Isäni tuli paikalle juosten ja nappasi veitsen.
Yksi neuvo.
Jos haluat tappaa jonkun, älä paljasta suunnitelmaasi ennen sitä.
Se herättää viranomaisten kiinnostuksen.
Isä otti veitsen ja sanoi: "Hei!"
Hän piti tauon.
Kun isäni tekee niin, on tulossa oppitunti elämästä.
Isäni ei osallistunut kasvatukseemme,
mutta teki joka toinen vuosi julkisuustempun,
jotta hänet valittaisiin uudelleen isäksi.
Nokkosista oli jo aikaa, joten hänen täytyi tehdä taas jotain.
Hän otti veitsen ja sanoi: "Hei! Kuulehan… Minä aion…"
Isäparan piti improvisoida.
Hän otti veitsen ja antoi sen siskolleni. "Saat pistää häntä minun luvallani!"
Ei vainkaan.
Hän otti veitsen ja rikkoi sen polveaan vasten.
Ajattelin, että isälläni on taitoja. Ei.
Hän satutti hieman kättään ja polveaan.
"Näetkö? Älä leiki veitsillä!"
"Niin. Samat sanat. Mitä… Kuuletko, mitä puhut?
Kun ääni tulee suustasi, eteneekö se korviin saakka?"
Hän kiisti kaiken. Hän on mies eikä satuta itseään tyhmästi lasten nähden.
"Vuodat verta. Oletko kunnossa?" -"Mistä niin päättelet?"
Niin hän sanoo aina vastustaessaan. "Mistä niin päättelet?"
Hän ei voinut kiistää sitä enää, koska haava piti ääntä.
Siitä kuului: "Plop, plop."
Isäni sanoi…
"Hae äitisi. Katsotaan."
Se oli uskomatonta. Juoksin portaita. "Äiti, isää sattui!"
"Hän pärjää, hän on aikuinen."
"Nein!"
"Isä kuolee lattialle. Tarvitsemme apua."
Hullua. Silloin aloin vitsailla, jotta minusta pidettäisiin.
Suklaan sijaan. Yksinkertaisempaa ja vähemmän vaarallista.
Rakensin itseäni isäni toiveiden mukaan.
Itsevarmaksi, hauskaksi, naistenmieheksi, mutta ei koskaan haavoittuvaiseksi.
Se on auttanut minua monesti, mutta ei silloin,
kun haluan suudella tyttöä, josta pidän.
Itsevarma minäni on vessassa vesilasin kanssa.
Olen yksin, puolustuskyvytön ja hikinen.
Rakastuin siihen tyttöön kuin elokuvissa.
Hän sanoi yhden lauseen, ja tiesin heti rakastuneeni.
Se oli selvää. Kuin lämmin vesi valuisi päästä jalkoihin.
Jotta ymmärtäisitte tuon lauseen,
minun on kerrottava vielä yksi asia lapsuudestani.
Koskettelin nännejäni.
Jos alatte nyt tirskua, emme voi puhua siitä.
Tunnen oloni mukavaksi ja avaudun, ja te nauratte minulle. Ei ole kivaa.
Älkää katsoko minua noin. Näen silmänne!
"Hän vaikutti oudolta, mutta tuo menee jo yli."
Ei! Jokaisella lapsella oli oma outo juttunsa.
Eikö? Tuli hetkeksi hiljaista.
Veimme veljeni usein sairaalaan, koska hän sanoi:
"En hengitä ennen kuin pääsemme kotiin!"
20 metrin jälkeen hän kaatui jalkakäytävälle.
Kun olin surullinen, hieroin rintojani.
Rintoja, tissejä? Niillä on monta nimeä.
Älkää katsoko minua noin!
Kun vanhempani toruivat, menin huoneeseeni ja…
Se oli minun juttuni.
Heittäkää minut vankilaan! Me kaikki teimme sitä.
Se oli Narniani. Vapautin jännitteitä.
Älkää välittäkö tuosta.
Lapsena ihmettelin, miksei katoamisen taidosta puhuta.
Yritin aloittaa siitä puhumisen. Levittääkseni sanaa.
Menin sanomaan kavereilleni: "Kun kosket nännejäsi…"
"Älä hengaile kanssamme enää."
Nopea tuomio.
Yritin puhua vanhempieni ystäville, kun he tulivat syömään.
Ihmisparat.
Odotin sohvan nurkassa näin.
Kuin karvaton kissa.
Odotin, että he ripustavat takkinsa ja tulevat peremmälle.
Sitten hyökkäsin.
"Anteeksi, Sylvie, kun hierot tissejäsi…"
He pelkäsivät minua. He menivät paniikkiin.
Heille olin Élise Lucet Cash Investigationissa.
He näkivät minut ja kääntyivät: "Täällä ei ole laittomia työntekijöitä.
Saatko seurata minua? Onko tämä laillista?"
He pelkäsivät.
Eräänä iltana äitini tuli huoneeseeni ja kysyi:
"Onko kaikki hyvin, Panayou?
Niinkö?
Mahtavaa.
Marc ja Véronique tulevat tänään kylään.
Onhan kaikki hyvin? Niinkö?
Mahtavaa.
Ehkä sinun ei pitäisi puhua heille pikku salaisuudestasi."
Siitä tuli kotonamme tabu.
"Mutta jos haluat puhua jollekulle, mennään psykologille."
"Mikä se on?"
"Psykologi on henkilö, jolle maksetaan siitä,
että tunnet tulleesi kuulluksi ja hyväksytyksi."
Tuo on kaunein kuulemani määritelmä psykologista.
Vain psykologille voi sanoa: "Olen Philippe.
Pomoni on töykeä, mutta otan sen kuin ammattilainen.
Käyn tupakkatauoilla, vaikken polta.
Töiden jälkeen käännyn vasemmalle kukkakaupan suuntaan.
Ostan sieltä hamsterin ja murskaan sen kainalollani.
Se on minun juttuni."
Vain psykologille. Tajuatteko, mikä onni se on?
Paras kaveri kysyisi: "Philippe, oletko ihan kunnossa?
Myydäänkö hamstereita kukkakaupassa? En tiennyt."
Elämässä on paljon hämmentäviä kysymyksiä. Mutta psykologi innostuu niistä.
Hän sanoo: "Haaste!
Minkä värinen hamsteri oli?
Jyrsijä symboloi Kristusta alitajunnassa. Keskustellaanpa siitä."
Se on hänen työtään.
Vaikka olin nuori, ymmärsin, että minulle naurettaisiin.
Päätin olla puhumatta siitä.
"Mitä teet päivisin?" -"Koskettelen nän…"
"Hitto, hän on hyvä.
Jätä se huomiotta."
Kauhistuisin, jos lapsi sanoisi noin.
Sanavarasto olisi liian täsmällinen. "Kerron kaiken, tohtori."
James Bondin arkkivihollinen. "En ignoroi yhtään detaljia.
Toisinaan tunnen itseni huikentelevaiseksi.
Lukitsen itseni huoneeseeni.
Tai pikemminkin eteishalliin.
Ja hieron…
Tarmokkaasti nännipihojani, tohtori.
Tunnen sieluni nousevan yläpuolelleni.
Pidän siitä tunteesta, tohtori."
Sanoin sen vähemmän pelottavalla tavalla. En ollut noin karmiva.
Mutta kerroin hänelle ja vannoin sen olevan totta. Hän sanoi vain:
"Mitä?"
Hän nauroi!
Lupasin itselleni, etten puhuisi siitä enää koskaan.
En ikinä!
Niin kauan kuin Saksa ei ole…
Laskin leikkiä.
Mutta minua nolotti todella paljon.
Kätkin sen sisälleni enkä puhunut siitä vuosiin.
Olin ensitreffeillä tämän tytön kanssa.
Siitä ei ole kauan. Edellinen kerta oli Chiracin valtakaudella.
Eli siitä oli melko pitkä aika.
Tunsin oloni epämukavaksi.
Vitsailin ensitreffeillä, jotta hän pitäisi minusta. Hän keskeytti minut.
"Kuule, olet vain vitsaillut. Emme ole oikeastaan jutelleet.
Voisimme tutustua toisiimme. Puhua elämästämme.
Eikö sinulla ole hauskaa tarinaa lapsuudesta?"
Sanoin: "On minulla jotain, mutta voit aloittaa ensin."
Halusin tietää, millaisen jutun kertoisin.
Kuvittelin hänen kertovan jotain suloista. "Minä aloitan.
Olin vasenkätinen, mutta pelasin tennistä oikealla kädellä."
En voinut jatkaa:
"Minä hiplasin nännejäni, jotta pystyisin katoamaan.
Molemmin käsin! Molempikätinen!" Ei.
Hän sai aloittaa. Kun hän sanoi jotain rohkeaa, rentouduin.
Kerroin hänelle. Hän sanoi: "Mitä? Tein samaa."
Huusin: "Mitä?"
Oletko rakastanut ketään niin,
että haluat hänen kuolevan, koska et kestä sitä?
"Pidän sinusta!"
"Voi ei, pidin sinusta!"
Etkö? En minäkään. Halusin nähdä, olemmeko samanlaisia.
Olemme. Mieletöntä.
Pyysin innoissani, että tyttö kertoisi lisää.
"En ole kertonut kenellekään. Enkä voi nytkään."
"Kylläpäs voit!"
Hän epäröi.
"Kun olin pieni, tunsin olevani tiellä.
Lukitsin itseni vessaan, koska olin niin häpeissäni.
Huolet painoivat. Tunsin itseni naurettavaksi.
Menin vessaan, jossa oli vain kylmät kaakelit. Se oli kauheaa.
Hieroin kylkiluutani. Tuntui, kuin olisin sanut sähköiskun.
Tuntui kuin olisin kadonnut.
En ollut siellä enää. Tuntui hyvältä. Kuin kuolisi hetkeksi.
Se sai arvostamaan elämää enemmän."
Kysyin häneltä: "Saisinko hieroa nänniäni kylkiluutasi vasten?
Katsotaan, katoammeko molemmat."
Hän nauroi.
Ei se ollut vitsi. Hän nauroi.
Rakastuin häneen. Enkä voinut suudella häntä ensitreffeillä.
Toisilla treffeillä hän halusi suudella. En voinut.
Kolmannet olivat katastrofi. Neljänsistä kerroinkin jo.
Hän lähti asunnostani, ja jäin kämppikseni kanssa.
Olin epätoivoinen. "Hän jatkaa eteenpäin. Ja syystä.
Neljä treffikertaa? Pian 12? Täytyy maksaa hänelle palkkaa!"
Kämppikseni käveli asunnossa.
Hän sanoi: "Ei! Me suutelemme häntä!"
"Olet sekaantunut tähän liikaa. Pelotat minua."
Hän sanoi "Kuuntele nyt!
Viidennet treffit täällä. Olen huoneessani. En kuuntele.
Hän soittaa ovikelloa. Avaat. Mutta hän pysyy käytävällä.
Avaat oven. Et puhu. Katsot häntä silmiin ja suutelet häntä.
Peräännyt ja vedät hänet sisään.
Kysyt: 'Eivätkö ne olleetkin elämäsi pisimmät kolme minuuttia?'"
Jälkikäteen ymmärrän, että idea oli huono.
Mutta silloin sanoin: "Olet nero!"
Moni asia viittasi päinvastaiseen.
Kahdeksan ex-vaimoa ja 12 elatusapua. Onko se edes laillista?
Kuuntelin häntä. 72 tunnin päästä olin valmiina.
Odotin viidensiä treffejä.
Tyttö saapui. Kuulimme hänen korkokenkiensä äänen.
"Me", koska kämppis avasi ovensa. "Kuuletko? Hän tulee!"
"Säälin meitä. Tämä on outoa. Laita housut jalkaan."
Ovikello soi.
Avasin oven.
Katsoin häntä silmiin.
Enkä tehnyt mitään.
Päässäni kuului vain…
Ja hän astui lähemmäs tullakseen sisään. Kuten voi odottaa.
Kuvittele, että soitat ovikelloa. Ovi avataan ja…
Siinä alkaa epäillä. "Kumpi meistä soitti ovikelloa?
Kumpi tulee sisään? En tajua."
Tyttö lähestyi minua. En tiennyt, mitä tehdä.
Hänen piti jäädä käytävälle!
Estin häntä. Ihan kuin tämä olisi luonnollinen asento.
Hän perääntyi. "Onko kaikki hyvin?"
Ajattelin: "Nyt tai ei koskaan!"
Menin suutelemaan häntä.
En niin kuin romanttisessa elokuvassa, vaan kuin zombielokuvassa.
Menin…
Mitä lähemmäs menin, sitä kauemmas hän meni.
"Hän on kauempana kuin luulin.
Jos olisin tiennyt, olisin tuonut eväitä."
En voinut mennä pidemmälle. Kroppani ei enää antanut myöten.
Ei suudelmaa, ei kosketusta, ei mitään.
Tokaisin: "Eivätkö nämä olleetkin elämäsi pisimmät kolme minuuttia?"
Noloa. Käytin tuota äänensävyä.
Inhottavaa. Ihan kuin olisin kiduttanut häntä.
"Elämäsi pisimmät kolme minuuttia, Jean Moulin!"
Niin outoa.
Hän ojentautui. "Elämäni pisimmät kolme minuuttia?
Tarkoitatko sitä outoa kolmen minuutin juttua?
Yrititkö suudella minua?"
Sanoin: "Mistä niin päättelet?"
En voinut kadota nännitempulla. Hän tiesi siitä!
Ajattelin, että meille kahdelle olisi helpompaa, jos hän kuolisi.
Olisimme päässeet eteenpäin. Etenkin minä.
Epäonnistuin. Olin asunnossa, hän käytävällä.
Välissämme oli avoin ovi.
Aloimme jutella.
Vaistosin, että joku oli seinän vieressä.
Kuulin kuiskauksen: "Suutele häntä!"
Se paskiainen oli kuin futispelissä.
Tyttö kuuli äänen, vilkaisi sisään ja näki kämppikseni!
"Onko hän kämppiksesi?" -"Häh? Mitä?"
"Eikö hän ole kämppiksesi?
Tuolla on mies alushoususillaan.
Siksikö et päästä minua sisään?"
En tiedä, oliko se vitsi vai painostuskeino.
Mutta otin kaiken kirjaimellisesti ja sanoin:
"En näe ketään."
Kiistin sen.
Kirjaimellisesti. Vaikka hän oli siellä. Yritin silti.
Ihan kuin hän olisi sanonut: "Onpa sinulla tyylikäs valaisin!"
Olin niin tyhmä!
Ajattelin, ettei hän sanonut niin.
Yritin kääntää sen vitsiksi, mutta tauko paljasti kaiken.
"En näe ketään."
Mikä ääliö.
Onneksi hänellä on huumorintajua. "Eikö hän ole todellinen? Selvä.
Näen hänet todella hyvin.
Anteeksi! Hauska tavata.
Outo kysymys, mutta oletko todellinen?"
Ja kämppikseni oli…
"Vittu, en tiedä.
Mutta täytämme sen kuoren."
Totuus on pahempi.
Tyttö puhui hänelle. Hän vain kääntyi ja lähti.
"Jos en vastaa, hän ei tiedä, että olin siellä."
Tyttö katsoi minua. "Olet joskus vähän hassu."
Hän työnsi ovea, tuli sisään itsevarmasti kuin olisi maksanut vuokran.
Hän työnsi minut nurkkaan ja katsoi minua silmiin.
Ei söpöllä tavalla.
Kuin pöllö.
Tiesin hänen tajunneen, etten osaa.
Että se ei kuulu perheeni DNA:han.
Hän suuteli minua.
En ole koiranpentu!
Kuulosti siltä kuin olisin oppinut kakkimaan.
"Hyvä, Melchior!" Ei.
En tuntenut mitään.
"Emme tiedä, mitä ajatella!"
Minusta tuli graniittilohkare hänen edessään.
Minulla oli kylmä. Tunsin etäisyyttä häneen,
itseeni, kaikkeen. Tunsin olevani yksin. Outoa.
Hän meni sohvalle.
Minäkin menin. Minun kotini. Outoa.
Juttelimme pari tuntia. Ja kun keskustelimme,
tuntui siltä kuin rakastaisin häntä.
Mutta suudelma ei tuntunut miltään.
Hänen täytyi lähteä.
Saatoin hänet ovelle. Hän suuteli minua hitaasti.
Ei mitään. Vähemmän kuin ennen. Outoa.
Hän sanoi: "Minusta tuntuu, että alamme nähdä toisiamme useammin."
Sanoin: "Kyllä."
Silloin oli jo lupa.
Olin eksyksissä.
Palasin sisään. Siis kävelin metrin.
Istuin sohvalle ja mietin -
kirjaimellisesti sanasta sanaan:
"Nyt tiedät, ettet osaa rakastaa."
Sain kylmiä väreitä. Uskoin sen.
Perustelin sitä havaintoa itselleni. "Et osaa rakastaa. Sitä sattuu.
Isäsi ei osaa, joten sinäkään et osaa. Niin se menee.
Jotkut ovat hyviä rakkaudessa, toiset eivät.
Jotkut osaavat leipoa leipää, toisten leipä maistuu pahalta.
Se kaipaa lisää suolaa."
Kämppikseni oli kuullut kaiken. Hän laittoi kätensä olkapäälleni.
Hän kuiskasi: "Olet nyt mies, hitto vie! Olen ylpeä sinusta."
Tunsin perhosia vatsassani.
Mietin: "Olenko rakastunut häneen?"
Olisi kiva kertoa,
että tapailen sitä tyttöä, että meillä on kauniita lapsia -
tai että tapaamme viikonloppubrunsseilla.
Ja syömme uppomunia.
Mutta en nähnyt häntä enää.
Jotkut ovat pettyneitä.
Teille se on esitys, minulle elämä.
Meillä oli ensi-ilta äskettäin.
Ennen tätä ihanaa pandemiaa.
Upeaa! Tehdään se uudestaan.
Ensi-ilta pelotti. Soitan äidilleni, kun minua pelottaa.
Kerron, että pelkään. Pragmaattista.
Kerron, etten oikein ole oma itseni.
"Hän on niin ärsyttävä. Panayou, olet oma itsesi.
Kun soitit, puhelimessa näkyi nimesi."
Äiti on aina ihana tällaisina hetkinä.
"Johtuuko se esityksestä?" -"En tiedä. Luulen niin."
"Kuule, on ensi-iltasi.
Se on kuin mikä tahansa ensimmäinen kerta. Sen on kokeilua.
Jos ei tunnu hyvältä, kokeile jotain muuta.
Se on sinun ensi-iltasi. Mokaat, mutta ei se haittaa."
"Lopeta! Tuli jo yksi lause liikaa."
Hän pukee sen sanoiksi kuin Jean-Claude Van Damme.
"Et voi naulata menestystä ruuvimeisselillä."
Hän ojensi puhelimen isälleni.
Isä otti puhelimen. Kuulin hänen hengityksensä.
Kerroin hänelle, että pelkään.
Kyse on tunteista. Hän vetäytyi kuoreensa.
"Onko kyse esityksestä?" -"Mistä niin päättelet?"
Isä käski soittaa ensi-illan jälkeen.
"Kerro sitten kun asiat on tehty. Älä silloin kun teet niitä."
Kuulin naurun…
Vain isät nauravat niin oudon ja ilkeän vitsin jälkeen.
Ymmärsin, että olemme samanlaisia. Pelasin hänen peliään ensimmäistä kertaa.
"Kerronko vasta sitten, kun asiat on tehty? Selvä.
Kun tyttöystäväni on raskaana, kerronko siitä, kun vauva syntyy?"
Hän vastasi: "Kyllä."
Niin isot egot.
Halusimme nähdä, kumpi murtuu ensin.
"Soita, kun tyttöystäväsi kotiutuu sairaalasta."
"Hän soittaa sinulle itse, ettei minun tarvitse."
Isä sanoi: "Vauva soittaa. Älä huoli."
Koska hän on todella hauska, hän lisäsi: "Olet yhä sinkku, niinhän?
Soita, kun se on tehty."
"Siitä puheen ollen, ehkä kirjoitin tämän esityksen -
kertoakseni sinulle ja äidille jotain, mitä minun on vaikea sanoa itsellenikin."
Hän sanoi: "Taidamme tietää, pikku paskiainen.
Tiedä myös, että minä…" Vetäydyin kuoreeni.
Hän kysyi: "Mitä?"
"Älä sano sitä."
"En haluakaan." -"Älä sano sitä."
"En sano sitä."
Tuli hiljaista.
Hän lisäsi:
"Hyvää esitystä, poika."
Vastasin:
"Samoin sinulle."
Melkein sanoin:
"Kiitos. Hyvää iltaa."
KIITOS ÄIDILLENI JA ISÄLLENI
Tekstitys: Sami Haapasalo